27 



individ i det nästan alltid blekegrumliga träskvattnet knappast undgå både att 

 coenobieartat agglutinera sig med varandra och förse sig med blekehölje. Plankton- 

 bollens storlek blir då beroende av dels agglutineringens intensitet, dels algens art 

 av encellig (isodiametrisk) eller tradig, i vilket senare fall en större blekemängd 

 sammanhålles, varjämte sammanhållningens styrka sättes på prov vid en starkare 

 vågrörelse. 



I detta sammanhang må med några ord beröras ett algfynd, föreliggande i en 

 särskild studie. Varje sommar, första gången 1904, iakttogos i Tungarn algbollar 

 med i medeltal 4 ä 5 cm. diameter, (textfig. 4). 



De uppträdde i stora hopar, som 

 kunde h. o. h. täcka bottnen i vikar- 

 na på den norra, särskilt nordöstra si- 

 dan, där djupet är i medeltal 40 cm. 

 Bottnen ovanpå det bänkade bleket 

 utgjordes av lös, mörkbrun torvdetritus 

 utförd från erosionsstranden, halvför- 

 multnande blad- och stängelfragment, 

 varpå bollarna lägo lätta, halvsvävande. 

 Vid några tillfällen voro de spårlöst 

 försvunna. Det var efter några dagar 

 av ostlig eller nordostlig vind. Det 

 mystiska försvinnandet berodde således 

 därpå, att de med denna vind och 

 C-. c , ^ 1 1 vågrörelsen förflyttats till större djup 



r Ig. 4. bc3'tonema .-t.gagropila. J- ~ '-^ Jr 



mitt i träsket. Vid sydvästhg vind 

 visade de sig åter efter en tid. Gransknmg av materialet gav vid handen, att det tillhörde 

 det tradiga cyanophycésläktet Scytonema och närmare bestämt arterna Se. figuratum Agardh 

 och Se. Myochrons Agardh (Bornet et Flah.a.ult, Revision III, pagg. 101, 104) vilkas 

 vanliga, i litteraturen hittills kända växtsätt dock är ett helt annat: mattartade över- 

 drag och tovsar på sjöbotten (Neufchätelsjön 1865) eller vanligare som flagor på 

 fuktig jord och fuktiga klippor. I nämnda enastående form från Mästermyr är den 

 att hänföra till den växtform (klottypen), som förut under benämningen (egagropila 

 är beskriven som en säregen, hos några grön- och brunalgsläkten hemmahörande 

 ståndortsform, varav släktet Claäophora sectio ^Egagropila Kiitz. med sina m. 1. ra. 

 tBgagropTla arter är det klassiska exemplet. I en mera ursprunglig form påträffades 

 de aegagropila-bildande Scytonema-arteTXia, i samma träsks och även i Risalas djupare 

 blekebotten: som löst fastade, starkt blekebelastade tovsar. Mellanformer — lösHg- 

 gande — mellan den fullbildade, ofta ihåliga och mindre blekebelastade aegagropilan' 

 och primärformen funnos också talrikt. Lägges därtill samma arters förekomst som 

 halvtorra skorpor eller flagor på en lokal i södra myrkanten (mellan tuvorna i en 

 gles Schoenus ferrugineus-Ass.), har man en och samma slags algvegetation på syn- 

 nerhgen olikartade ståndorter, vilket synes strida mot ett förut uppställt postulat 

 om motsvarigheten mellan ståndort och vegetation, ett fel, som icke är något fel, 

 om denna bottenvegetation specialiseras på olika ståndortsformer — som de ock äro — 

 eller, vilket kan befinnas behövligt, de Agardhska arterna uppdelas på flera. I förra 

 fallet — en och samma arts formserie ^ föreligger här exempel på huru en art 

 genom långt driven plasticitet, en vid tillpassningsamphtud, s. a. s. går rakt genom 



