28 



formationerna och spränger ett schemas typavgränsningar. Primärt en benthosvegeta- 

 tion övergår den till ett liemiplanktoniskt levnadssätt eller eventuellt ett oligohydro- 

 fytiskt i en lätt intorkande randäng. - Ett annat exempel på en stor formationsvidd 

 ur svenska fanerogamfloran är Phragmites communis. 



Den mikrofytiska benthos består till sin massa av cyanophycéer och uppträder 

 såväl limnaeiskt i ytan av den fasta, bänkade bleken och torvskållorna utanför ero- 

 sionsstränderna som isynnerhet nereidiskt i de kalkkrustor, som bekläda stenarna i 

 moränreven. Fig. 3, tavl. 6 visar en samling stenar i Storträskrevet under sänk- 

 ningen hösten 1905. De håliga krustorna bilda på dessa större stenar tonsurer kring 

 deras mot bränning mera skyddade bas. De å bilden synliga mörka hälen äro 

 mynningarna till oregelbundna gångar, som bottna i små, vanligen skålliknande ur- 

 hålkningar i kalkstenen, vars yta är perforerad och uppluckrad av litofila cyano- 

 phycéer iScJiuothrix-eivteT). I gångarna lever förutom smärre kräftdjur, snäckor, van- 

 ligen, Neritina flnviatilis. Utan att här närmare ingå på den speciella, i litteraturen 

 ännu ej fullt avgjorda stridsfrågan om stenskulpturens uppkomst, är det dock tydligt, 

 att både algen och snäckan äro samtidigt bidragande därtill. I anslutning till 

 KiRCHNER (ScHRöTER och KiRCHNER 1896) Ser jag saken sä, att algen uppluckrar 

 stenen ett stycke ned på ytan, varpå Neritina i bottnen av en krustagång raspar 

 i den algfeta stenytan, som blottas frän alger och fördjupas, varvid samtidigt det 

 C Oa-haltiga vattnet (Neritinas respiratoriska kolsyra) i gången löser stenen. MoUus- 

 kens roll härvid framgår även därav, att skulpturen är rikast på lokaler med hög 

 frekvens av densamma. Den tilltar från öster till väster i myren {Neritina fordrar 

 rörligt vatten) parallellt med mängden av skulpterade stenar. Bäst trivs den i mo- 

 ränrevens bränningar. 



Krustorna äro huvudstationen för flertalet cyanophycéer, varifrån de som nämnt 

 spridas med vind och våg, då krustan blivit hög och begynner sönderfalla. Bleke- 

 bildningen beror på utfällningen av kalciumkarbonat ur kolsyremättad lösning vid 

 dennas beröring med en större luftyta men även genom en del växters, särskilt 

 cyanophycéers förmedling, som iukrustera sig med utfälld kalk^). Vilket av dessa 

 bildningssätt som är det övervägande är svårt att avgöra. Inkrustationen (den bio- 

 gena blekebildningen) är direkt proportionell mot insolationen, varav dess stora be- 

 lopp pä grundare bottnar: i moränryggarna och i ackumulationsområdenas Chara- 

 bankar, som höja sig upp mot vattenytan. CAara-individen, själva starkt inkruste- 

 rade, äro dessutom försedda med en oerhört yppig epifytvegetation av isynnerhet 

 cyanophycéer, som i sin tur äro inkrusterade. Fig. 1 tavl. 6 visar några av epifyter 

 och inkrustationer n. oigenkänliga individ Chara polyacantJia, direkt upphämtade från 

 ackumulationssidan i sydöstra Nydträskviken och upphängda för fotografering på en 

 foderhusvägg. 



På bottnen av mycket grunda och lugna vattenlokaler, t. ex. i myrvätarna, bilda 

 solitärdiatomacéer ett gulbrunt överdrag. Den ^/s 1905 iakttogs i en Fardhemväte 

 med gles C'afZ«»wj-il/»/>-/ca-vegetation detta överdrag på det tunna blekeunderlaget 

 fördelat på rikliga, gulbruna fläckar och kuddliknande upphöjningar, vari vid mikro- 

 skopering diatomaceerna befunnos i livlig förökning. 



På lokaler, där någon djurkropp var stadd i upplösning, uppträdde lililrosapro- 

 fytformationen. Den ^'V? 1905 sågs i ett grunt gammalt tegdike i södra myrkanten 



i) En Scylonema-trkds Urustahylsa uppmättes att äga eii diameter 1 1 gånger så stor som själ\'a alg- 

 trådens. 



