40 



Phragmitcs fanns (II, 2, ster ) i några små stråk på revet Det framgick tydligt, att 

 Scirpus för sin existens fordi-ade en lösare botten än Phragmites. — I det avtappade 

 Storträsk gjordes följande observation den "/g 1906. Kring ett stort block i nordöstra 

 delen var anhopning av bleke och torv på väst- och isynnerhet östsidan, där Scirpus 

 anstod (IV, 4), men på de andra sidorna med mindre anhopning med graderna I — II, 2. 



I lloma myrs grunda träsk (enl. ant. den "/, 1900) har Scirpus lacustris större 

 utbredning än i Mästermyr. Vegetationens massa utgjordes f. ö av Carex filiformis, 

 Menyanthes och Nympluca alba. Detta tyder på svagare erosion än i Mästermyr 

 Eoma myr har också ett betydligt mindre flodområde, med mindre fall. — I Asaträsk, 

 ej långt från de berömda Lojstaträsken och av deras t3'p, d. v. s klintsjöar med å 

 sydöstra sidan klintbranten och å den motsatta en långsh;ttande ackumulationsstrand, 

 förekom Sciri)us förutom i norra ändan tillsammans med yppiga Cladium-, Carex stricta- 

 och Nympluea-Ass. även, ehuru glest, tillsammans med Carex strida i den smala block- 

 rika, sublakustrina terassen vid klintens fot, den förra (11,1 — 2) i ett smalt, men djupt 

 bräm av CItara liolyacantha i terasskanten (CViara-mattans yta på 20 cm djup), den 

 senare mellan stenarna i vattenbrjmet. Huru pass extrem stationen, var framgår av 

 att bandbladformen av Scirpus här var den vanliga. 



Strået är denna arts assimilerande organ, tillpassat såväl för mediet luft som 

 mediet vatten, med den skillnaden endast att den supraaquatiska delen (a) är försedd 

 med ett tunt, blådaggigt vaxöverdrag, som ej väter och sålunda medgiver en inten- 

 sivare t.-Os-assimilation och dessutom skydd mot svampinfektion, under det den in- 

 fraaquatiska delen (b) saknar vaxöverdrag och assimilerar svagare (klorofyllmängden 

 avtar med stigande djup). Assis utbredning utåt ett sluttande sjöbäcken är begränsad 

 av ett visst djup, vilken begränsning sålunda beror av; l:o stråets inom vissa gränser 

 artfixerade längd; 2:o kvoten a:b, som ej får understiga ett visst belopp (det normala 

 torde ligga kring 1, för händelsen a = b, — under f. ö. lika förhållanden) Under- 

 stiges detta, slår arten om i vattenformen med ett större antal assimilerande ytor 

 (av bladt3^p) av en mindre assimilerande styrka och vidmakthåller sålunda 

 en viss näringsbalans, tills gynnsammare förhållanden återinträda. Denna artens för- 

 måga av språngvis skeende förändring av dess assimilerande organ är dess styrka i 

 förhållande till andra sumpväxter (Pliraymites, Cladium), som ej äga den och därför 

 äro inskränkta till zonerna innanför på mindre djup, vilket särskilt gäller den minst 

 plastiska, Cladium. Där borde ock enligt ovan förda resonnemang Scirpus — med 

 stort belopp ( > 1) på nämnda näringsekologiska kvot vara i edafiskt optimum (obs.! de 

 yppiga bestånden i det grunda Storsäv!) och är det, där ej konkurrensfaktorn tillkommer, 

 som är till de senares fördel (obs. t. ex. Cladium med dess väldiga, ljus förtagande 

 bladmassor!). 



Den relativt sparsamma förekomsten av Scirpiis lacustris i Mästermyr förklaras 

 ej blott av de förut berörda starka eroderande krafterna därstädes utan även därav, 

 att arten vanligen ej går till på djupställena (t. ex. utanför Storsäv), som dock ej uppgå 

 till ens 2 m. Detta beror utan tvivel på dessa vattens stora grumlighet (jmfr. s. 89), 

 varigenom — i följd av ljusbrist — assoc.:s nedre djupgräns förskjutes uppåt och 

 h. o. d. ger antydan till ett inverst djupförhållande mellan Scirpetum och Phragmiietnm. 

 Träskens ringa djup bereder ej den senare några svårigheter, och de med Ijusbristen 

 i vattnet förenade svårigheterna — som träffa Scirpus — beröra ej heller Phragmites 

 med dess enbart supraaquatiska assimilerande 3'tor (bladverk). I Storsäv uppmättes 



