45 



Artens mest extrema lokaler äro myrbackarna, där den ej sällan förekommer, sär- 

 skilt i träskbackarna, t. ex. västra Eisala, som ofta genomsättes utefter hela sin tvär- 

 profil av Phragmiies, ända ut ifrån strandbältet av Cladhim-Phragmites-Ass. och i själva 

 backen (där III, men lägre, 2 — 3) på ömse sidor om den isskjutna vallen, där assoc. 

 har ett avbrott och även sträckvis — i Carex-sfricta-Ass. — mellan vassbältet och vallen, 

 där denna är hög och troligen fått sitt material från dessa F/iraf/mites-lösa fläckar 

 (jmfr. tavl. 3 fig. 2). Där vallen är svag eller saknas, finnes F/iragmiies i hela pro- 

 filen. — Ant. över en låg, sumpig träskbacke innanför en mindre blekebukt i sydöstra 

 Storträsk (d. "/, 1904): 



Phragmites (IV), ster. ; Eriophorum angustifolium (IV); Carex filiformis (III — IV); 

 C. panicea (III); C. Oederi. 



På bleket kolonister av Schoenus ferrugineus. 



Strax norr om denna punkt börjar östra Storträsks erosionsstrand, i allmänhet 

 utan Phragmites i den fullt utbildade träskbacken. — I myrens nordöstra del framträda 

 särskilt isolerade, kortare stråk av Phragmites (utan Cladium) men i stället med en 

 undervegetation av <S'cAoe?M^s-arterna och Mijrica och gles Parvocaricetum i låga myr- 

 backestråk med några martallar (jmfr. tavl. 3, fig. 3). — I randbackarna ujipträder — 

 av naturliga skäl — Pragmites mera sällsynt, bäst i södra mj-rkanten (Hemdarve-bukten) 

 innanför assoc. -stråket därst. PJiragmites-Ass. saknas i följande delar av myren: Stor- 

 myr med norra delen av Hemse inmyr och Fardhems myr mellan Tungarn och Hemse 

 myr, i Alf va och Silte inmyrar och norra myrviken kring Levedeåns utflöde; vidare i 

 allmänhet i randbackarna. Den saknas totalt både i tillopps- och avloppsåarna. 



Jämförd med Scirpus laciistris är Phragmites en i högi'e grad sträckledad rhizom- 

 växt med en mindre slamsamlande och- kvarhållande förmåga, varav ock följer dess 

 känslighet för erosion (jmfr fig. 8). Det är på flere håll i litteraturen framhållet att 

 arten söker läställen, d. v. s. vindskydd, och lokaliseringen i Mästermyr ger stöd för 

 den åsikten. I allmänhet utsäges dock ej, vad detta vindskydd innebär. Helt visst är 

 det i första hand frågan om ero sions sky dd, mot en sådan vattenrörelse (brännin- 

 gar och strömningar), som förhindra sedimentering eller t. o. m. verka eroderande och 

 abraderande; ju bättre sedimentering, desto rikare skott- och adventivrotalstring. Men 

 ju sämre sedimentering, desto mer hindras utvecklingen av de i utlöparnas uppåtböjda 

 delar högre upp belägna knopparna: rhizomkomplexet hålles på en lägre nivå och blir 

 liksom toppat; skottalstringen inskränkes, de bladbärande bli svagare, lägre och med 

 avtagande fertilitet. De yppigaste bestånden, i ackumulationsområdena, höja sig 

 över den övriga beväxningen och bli vindexponerade men äro genom barriärer av 

 lägre associationer (Seirpetum, Cladietum etc.) skyddade mot vattenerosion. Det var 

 också en ofta återkommande observation att assoc. var yppigare inuti träskstränder- 

 nas agruggar än i träsket utanför. Stråna äro vinterståndare och fastfrusna i isen. En 

 rörelse av densamma rubbar därför lätt dess nedre, i bottnen rotade del med förstö- 

 relse av birötter. Stråbasen är nämligen särdeles böjfast och stadigt sammanhängande 

 med rhizommattan, vars tämligen glesa och lösa textur lätt går isär vid slitning. 

 Assoc.:s spolierade utseende och gleshet i träskens öppna delar, särskilt på grundare, 

 för isskjutning utsatta, har delvis häri sin förklaring. Denna isåverkan fick givetvis 

 stor omfattning under stränga vintrar med bottenfrysning av träsken eller vid lågt 



