12 



Den dåliga växten pä de h. o. d. förekommaude myrtallarna anger en hög grund- 

 vattennivå som den typbestämmande edatiska faktorn. Däremot anger enstaka nor- 

 malt utvecklade buskbestånd (Salicetum, Myricetum etc.) där slåtterfaktorn ej verkat, 

 att detta fält med tänkt utesluten kulturfaktor i stället vore — åtminstone i sina 

 högre partier — ett lignosxim, närmare bestämt ett a-stat} I ruiicetum, Sommergebiische 

 (Br. J. o. RiJBEL), på svenska snår, med undantag av vattnen och sumpväxtsamhälle- 

 nas (helofyternas) ståndorter, liksom ock de högre randpartierna vore intagna av 

 omgivande skog. Med desamma författarnas terminologi är myren vidare till sin 

 formationsklass övervägande ett aquipratum (Sumpfwiesen) med formationsgrupperna 

 emersipraium och suhmersipratum, vidare uppdelade på formationer och associationer. 



"Myr" är en gammal svensk växttopografisk benämning på torvmarker, huvud- 

 sakhgen använd i norra och mellersta Sverige samt på Gottland. I ekologiskt av- 

 seende och efter fältskiktets karaktär av halvgräs- eller dvärgbuskvegetation äro de 

 fördelade både på kärr- och resp. myrserien (Alb. Nilsson, 1902). De gottländska 

 och i allmänhet silurgrundmyrarna tillhöra uteslutande den näringsrika kärrserien, 

 vars definition träffar in för dessa med undantag för bottenskiktet, som i både kärr- 

 och myrserien kan utgöras av Sphagna men i silurmyrarna av Amhlystegia. Däre- 

 mot — utan denna inskränkning — motsvara sydsvenska myrar med kalken som 

 edaJisk skiljefaktor nordsvenska myrar med även i övrigt — fältskiktens livsformer 

 — likartad fysiognomi: övre Dalarnas myrar (starr-, gräs- och örlmyrar; Gunnar 

 Andersson & Hesselman 1907) och i synnerhet översta Norrlands lågmossar (Th. 

 Fries, 1913). Skillnaden är en floristisk, i det de nordsvenska intagas av Carex- 

 ampullacea, C. limosa, C. chordorhiza, Eriophonim alpinum etc. såsom karaktärsväxter, 

 de sydsvenska av Carex strida, Cladinm Marisens etc. (jmfr. Sern änder, 1899 ss. 

 51 — 52, där skiljes mellan den nordsvenska och den sydsvenska kärrtypen). 



De gottländska myrarna sammansättas av följande kärrseriens växtsam- 

 hällen: starrkärr, Caricctum med (vid slätter) eller utan bottenskikt, Cari- 

 ceium amblysicgiosum resp. Caricetmn puruni, kärrsnår, hydroa'staiifruticeimn (vid 

 utesluten slätter) och även fläckvis antydan till kärrskog, Pinetum silccriris 

 suffrntieosum, och Abiegnum med anslutning av frxdicetum. Som ovan antytt omfatta 

 de även — i sina högre partier — ängsserien i dess förberedande stadium, Molinie- 

 ium och Scslerietiim herhidum. Br. J. o. Rubels mycket omfattande typ pratum 

 (Wiesen) motsvarar knappast vad vi kalla "äng" men väl som nämnt "fält" och är 

 i de gottländska myrarna representerad pä gynnade lokaler även av suptypen ali- 

 herhipratum (Spirceeium etc). Endast slåttern förhindrar här en allmännare uppkomst 

 av ängsbarrskog och ängsbuskage, men övergången är jämn med fortsättning direkt 

 till de omgivande lundängarna eller ängsbarrskogarna, där ej en brantare, terassarlad 

 myrrand leder upp till en mera hedartad tallskog. 



I det föregående ha en del ekologiska beröringspunkter mellan Gottlands och 

 övre Norrlands torvmarker (dess lågmossar) framkommit i förbigående. För Norr- 

 lands vidkommande sammanhänger den jämförelsevis stora lågmossearealen med den 

 från S till X avtagande gradienten för halvöns allmänna vegetationsutveckling. För 

 de skenbara undantagen, de sydsvenska silur"myrarna" beror den på den närings- 

 omsättningen påskyndande kalkrikedomen, varigenom utvecklingen -~ med några få 

 undantag — ej kan intvingas i myrserien utan direkt utmynnar i ängsserien. — Vad 

 den extrema hedserien beträffar ligger den utanför ämnet, men kan jag ej underlåta en 

 antydan om de vikarierande vegetationstyperna: den övervägande klimatiskt betin- 



