11 



s orisk t — detsamma som ståndorten. Det är också betecknande, att han i sin 

 förteckning på 76 "ståndortsanteckningar" fullständigt — visserligen medvetet — för- 

 bigår själva ståndortsbeskrivningen. Han kapitulerade inför de eftersträvansvärda 

 X, y och z, som sammansätta ståndorten — eller ansåg dera ligga utanför programmet. 



Med de fysikaliskt kemiska disciplinernas utveckhng har kunnat givas en större 

 betydelse åt den fysikaliska ståndorten vid vegetationens ekologiska karaktärisering 

 utan att därför de båda begreppen sammanblandats. Den av Schröter (1904) givna 

 distinktionen brister ej i klarhet, även om han uttryckligt betonar, att ståndorten, 

 den till synes oberoende variabeln, ej undgår ett visst beroende av vegetationen, 

 en av densamma orsakad förändring. Reciprociteten, ståndort .*-_ vegetation, känne- 

 tecknas i själva verket som en fortlöpande serie av detta på en given lokal stän- 

 digt föränderliga värdepar med kolonien som det orienterande förstadiet, "begynnelse- 

 formationen" som den första termen (ledet) i serien (utvecklingskedjan) och "slut- 

 formationen" som den sista. Vegetationen är alltid den beroende variabeln. Stånd- 

 orten i (ScHRöTERS bem.) är oberoende endast pä kolonistadiet. Men när därefter 

 växttäcket sluter sig och under ständiga förskjutningar utvecklar sig, träda till stånd- 

 ortens förutvarande klimatiska och edafiska faktorer som något nytt de organogena 

 (biotiska), som till sin sammansättning växla parallellt med vegetationen. Nu är 

 denna själv delvis ståndortsbildande, och denna dess verkan ökas proportionellt med 

 varje leds (associations) höjd i utvecklingskedjan eller m. a. o. de organogena 

 efterverkningarna summera sig till ett för utvecklingsserien i 

 varje klimatområde karaktäristiskt belopp, som är utvecklingens 

 höjdpunkt och samtidigt den vändpunkt, d. v. s. på den progres- 

 siva utvecklingen följer den regressiva. Om således ett särskiljande 

 av ståndorten och dess vegetation med avseende fästat enbart eller huvudsakligen 

 vid endera måste uppfattas som en mindre naturlig metod vid växtgeografisk forsk- 

 ning är dock vanligt man — ännu på den ekologiska växtgeografiens sökande och 

 orienterande stadium — vid nyare klassificeringsförsök med undvikande av den eko- 

 logiska dualismen antingen gör indelningen efter lokaliteten (engelska författare) eller 

 efter växtfysiognomien (t. ex. Brockman.Jerosch och RCbel, 1912). Göres en pa- 

 rallellindelning med båda dessa synpunkter, torde på denna väg nås, vad som bör 

 eftersträvas: kännedomen om de faktorer, som korrespondera med en viss forma- 

 tion eller dess underavdelningar. Man skall dä i den parvisa sammanställningen 

 av växtsamhällen av olika valör och de mot desamma korresponderande, kända fak- 

 torerna ha funnit de formationsekologiska enheterna, vilkas efterträdande 

 av varandra och summa på en och samma lokal är att uppfatta som ett periodiskt 

 system av reversibla reaktionsprodukter. 



I den följande framställningen av Mästermyrs vegetation skall jag så långt möj- 

 ligt sätta vegetationen (formationen, associationen) i belysning av ståndorten så som 

 jag tror mig känna den, söka förhållandet mellan dem båda och sålunda med exempel 

 från ett mindre, enhetligt område lämna ett ringa bidrag till den aktuella frågan om 

 detta förhållande. 



Beträffande de ekologiska förutsättningarna håller jag det för en sak av stor vikt genast 

 framhålla Mästermyrs allmänna karaktär av ett h a 1 v k u 1 1 u r s a m h ä 1 1 e i likhet med vad 

 ofta är fallet med lågmossar och som särskilt gäller de gottländska. — Till sin vegetations- 

 typ är Mästesmyrettprahn?!, (Wiesen), (Brockm.a.n-Jerosch och Rubel, 1912), på svenska 

 fält, i sina första stadier rent edaliskt betingat, därefter halvkulturbetingud (slätter). 



