10 



Vegetationen. 



Principiella synpunkter och terminologi. 



I den ännu öppna diskussionen om en rationell klassilicering av ett områdes 

 vegetation på typer och subtyper har från ledande håll (Warming, Schröter) fram- 

 hållits, vad som är att anse som det eftersträvansvärda målet för växtgeografiska 

 uppgifter och som i korthet kan uttryckas så: att för varje fall påvisa det postu- 

 lerade förhållandet av orsaken och verkan mellan "ståndorten" och dess vegeta- 

 tion, och idealet vore att s. a. s. förutsäga, vilket växtsamhälle måste inträffa på 

 en viss, fysiografiskt definierad ståndort och att även det omvända förhållandet 

 äger rum. 



Ömsesidigheten är uppenbar, och en klassifikation av den ena värdeserien inne- 

 sluter en klassifikaton av den andra. Sambandet är att fatta som ett funktions- 

 förhållande: vegetationen är en funktion av ståndorten. När den 

 finländske växtgeografen Hult i sin kritik av vad han kallar den deduktiva skolan 

 och dess företrädare i Finland, växttoi)Ografen NoRRLiN, med skärpa vänder sig mot 

 detta postulat ("den allmänna princip, att, så länge arternas utbredningsförhållanden 

 äro lika, samma komplex av lokala förhållanden måste motsvaras av samma forma- 

 tion", Hult 1881, s. 8), är det dock mycket tvivelaktigt, att han som företrädde 

 den "induktiva skolan" verkligen förebringade något bevis för den deduktiva 

 skolans förmodade villfarelse. Han gör det knappast med sitt exempel, där det 

 påpekas, huru man kan finna "uti intim blandning med varandra på samma 

 lokal" — en mo i mellersta Finland — "tvenne växtsamhällen" — Cladinetum och 

 Ericetum — "på det skarpaste kontrastera mot varandra". För Hult är den an- 

 förda mon exempel på den gemensamma lokal "inom vilken inga olikheter uti 

 markens kemiska eller fysiska beskaffenhet och exposition kunna uppvisas". 

 Ehuru han i sin kritik av gängse terminologi ej preciserar sin egen, tyckes han här 

 taga termen "lokal" i betydelse av ståndort och anser sig med det givna exemplet 

 på goda grunder ha uppvisat inkonsekvenserna med den deduktiva metoden. — 

 I själva verket har han endast visat, att vegetationen kan inom vissa gränser förete 

 en betydande skiftning inom ett område av enhetlig topografi, och man kunde 

 ha väntat, att han med ledning av denna erfarenhet och i syfte mot en precisering 

 — och specialisering — av ståndortsbegreppet uppdelat detta område på ett antal 

 ståndorter motsvarande skiftningarna i vegetationstäcket, i synnerhet som av hans 

 kritik synes framgå, att han i anslutning till Hampus von Post i dennes definition 

 av "växtplatserna" (cit. Hult s. 5) anser vegetationens likformighet vara den för 

 ståndorten väsentliga bestämningen. Samme författares kritik av Norrlin, enligt vil- 

 kens växttopograliska betraktelsesätt ståndorten omfattar såväl stationen som vegeta- 

 tionen, framstår då temligen negativ, då han i sin strävan att särskilja ståndorten 

 och "formationen" i själva verket — quasimodo • tvingas att sätta likhetstecken 

 mellan dem. Ty detta l)lir ju dock behållningen av hans distinktioner i ensidigt 

 fysiognomisk riktning, enliart stödd pä en med metodisk skärpa och konsekvens 

 genomförd formationsbeskrivning och - katalogisering. Man känner en sak endast 

 av dess yttringar, dess egenskaper, och då formationen är den enda form, vari stånd- 

 orten (stationen) manifesterade sig för Hult, är enligt honom formationen ~ p r o v i- 



