20 



delen af gneiss, vanligen med otydlig skifTring, sällan af 

 granit såsom vid Johannislund och Emaus. Vid Tliunby- 

 torp uppsticker ett obetydligt lager af urkalk och ett an- 

 nat af magnetkis. — Berget träder dock jemfurelsevis 

 sällan i dagen, utan betäckes för det mesta af diluvial- 

 bildningar, i de nordligare delarne rullstensgrus och mo- 

 sand, åt söder krosstensgrus och krosstenssand samt un- 

 derleror. 



Vegetationens hufvudmassa på denna ås utgöres af 

 sådana växter, som tillhöra barrskog och beteshagar och 

 öfverensstämmer således i de allmänna dragen med den, 

 som redan blifvit skildrad, såsom tillhörande Svartådalens 

 båda höjdsträckningar. Utom ii.era vanliga arter anträffas: 

 Linncea horealis, Adoxa moscJtalellina , Viola arenaria, 

 Gypsopliila muralis, Spergula pentandra, Hibes nkjium 

 och rubrum, Pynis communis, Rosa coriifolia, Acharii 

 och tomenlosa; Oxycoccus paluslris, Arclostaphylos offici- 

 nalis, Pijrola secunda, chloranlha, uniflora och unibellata, 

 Monotropa Hypopilhys, Empelrum nigrum, Goodyera re- 

 pens, Listera cordala, Gorallorlnza innata, Juncus syl- 

 vaticus, Eriophorum gracile, Carex elongata och Polij- 

 podium Phegopieris. De enda arter, som i »esterås- 

 trakten uteslutande tillhöra åsen äro Selinum Carvifolia 

 och Rhynchospora alba. 



Genom dessa båda i samma riktning löpande åsar, 

 — den nu beskrifna samt den som åtföljer Svartåns 

 östra strand — bildas en mellanliggande dal, hvilken in- 

 tager östra delen af Sankt Ilians, sydöstra hörnet af Skul- 

 tuna och det sydvestra af Romfartuna socknar. At söder 

 begränsas densanmia af Westerås fjärden; norrut fortsätter 

 den sig uppåt sistnämnda båda socknar. Den vattnas af 

 två små vattendrag, hvilka förenade utfalla i Mälaren. 

 Hela dess yta upptages af särdeles bördig åker och ofta 

 sidländt ängsmark; jordmånen är sandblandad lera, under 

 hvilken ligger ett djupt lager blålera. Längst ned vid 

 Mälaren är dalen omkring iV mil bred och sammanträn- 

 ges än ytterligare något högre upp, men vidgas seder- 

 mera betydligt. Dels i sjelfva dalsänkningen, dels i kan- 



