Malaredalen ar utan tvifvel ett af de intressantare 

 växtgebieterna i vårt land. Närheten af en större insjö 

 gifver alltid åt vegetationen i kringliggande trakter en egen 

 priigel, i det att dess bassin utgör liksom ett afslutadt 

 växtområde, inom hvilket talrika arter och former före- 

 komma, hviika man utom detsamma söker förgäfves. Sin 

 egentliga märkvärdighet lånar dock Mälarefloran från den 

 omständigheten, att då Mälaren, såsom belägen i midten 

 af Sverige, bildar gränsen mellan landets nordligare och 

 sydligare trakter, älven många af de växtarter och växt- 

 former, hviika för bådadera äro mera egendomliga eller 

 företrädesvis tillhöra endera gebietet, här mötas och blanda 

 sig om hvarandra, hvarigenom uppstår en rikedom och 

 omvexling i botaniskt hänseende, hviika äro ganska an- 

 märkningsvärda för en trakt, som ligger på en så hög 

 breddgrad. Många arter finna till följe af nyss anförda 

 orsak vid Mälaren sin nordliga gräns; ej så fä äfven sin 

 sydliga. Säkert har mången botanist, liksom förf. blifvit 

 öfverraskad af vegetationens fattigdom endast några få mil 

 norr om Mälaren, jemförd med den, som i yppig fägring 

 kläder denna insjös närmaste omgifningar och öar. Ett i 

 betydlig mån bidragande inflytande på Mälareflorans rikhet 

 och mångfald torde med skäl kunna tillskrifvas insjöns 

 egendomliga form: dess i otaliga fjärdar, sund och vikar 

 sönderklufna vattenspegel, som oupphörligt afbrytes af 

 öar, holmar, skär och klippor; vidare strändernas olika 

 och omvcxlande beskalTenhet, insjöns fria sammanhang 

 med och obetydliga höjd öfver hafvet, hvarigenom dettas 



1 



