20 A. ALLMÄN BOTANIK. 



Betrakta vi åter en ung planta, som utvecklats ur ett sädeskorn, 

 t. ex. ur ett hafrekorn, tig. 41 i\ föreg. sida, under 6 gångers försto- 

 ring, så se vi der blott ett enda hjertblad, a^ åtfölja knoppen,/ upp i 

 dagsljuset, under det att rotämnet, r/, nedtränger i jorden för att söka 

 näring. 



25 Hjertbladet kallas äfven Kotyledo, och alltefter som det före- 

 konnner ensamt eller parvis delar man alla fanerogamer i två liufvud- 

 grupper: enhjertbladiga eller Monokotyledonväxter samt två- 

 hjertbladiga eller Dikotyledonväxter. De som tillhöra hvardera 

 gruppen ega derjemte andra kännemärken, hvarpå de kunna igenkännas 

 äfven långt efter hjertbladens försvinnande. Märkbarast visar sig detta 

 i örtbladens byggnad, ty i monokotyledonernas blad äro nerverna enkla, 

 i dikotyledonernas deremot nätlikt förgrenade. Emedan de kryptogama 

 växterna icke frambringa några med fanerogameruas jemförliga frön, 

 varseblifver man ej heller vid dessas första utveckling några hjertblad; 

 och med afseende härpå hafva de äfven blifvit kallade Akotyledon- 

 växter eller hjertbladslösa. 



1. Roten. 



26 Medelst roten är det, som växten i allmänhet synes fästad vid 

 jorden och ur henne tager sin näring. Således borde man beteckna 

 roten såsom växtens underjordiska näringsorgan, hvaremot stammen 

 utgör det ofvan jordytan betintliga. Men vid närmare undersökning 

 behnnes detta vara ett otillräckligt skiljemärke dem emellan, ty, icke 

 nog med att många växters rot befinner sig simmande i vatten, 

 se vi äfven att en mängd trädslag i den heta zonen från sina grenar 

 nedsända s. k. birötter, som förlängas ända ned till marken, och när 

 do uppnått denna fästa sig deri. Vidare tinna vi, huru äfven den all- 

 mänt bekanta Murgrönan fäster sig med birötter vid träd, klippor 

 och väggar. 



Å andra sidan tinna vi under jordytan mänga bildningar, som väl 

 vanligen anses för rötter, men hvilkas inre byggnad och sednare ut- 

 veckling öfvertyga oss, att de utgöra ett slags stam, som aldrig höjer 

 sig öfver jordytan, utan dit endast uppsänder sina grenar, såsom för- 

 hållandet är med alla lök- och knölväxter. 



Det tydligaste skiljemärket mellan rot och stam är att på den 

 förra blad aldrig visa sig, hvaremot den sednare, tillochmed om han är 

 underjordisk, alltid visar antydning till en l)lifvande bladutveckling, äf- 

 ven om detta ofta skulle ske endast genom förkrympta tjäll. Utomdess 

 saknar rotens egendomliga öfverhud, det s. k. Ep ib le ma' t (§ 19), 

 klyföppningar och i dess cellväf utvecklas ingen klorofyll. 



En ytterligare skillnad, ehuru ofta svårare att iakttaga, är den 

 att den yttersta spetsen af roten eller den så kallade vegetations- 

 punkten alltid är betäckt af ett löst hylle af nätlik cellväf, benänindt 

 rotmössa, hvaremot vegetationspunkten i stammens yttersta ända icke 

 eger någon slags betäckning. 



För öfrigt är roten onekligen att anse såsom ett hufvudsakligt nä- 

 ringsorgan, ty den upptager den betydligaste delen af växtens närings- 



