22 



ALLMAN BOTANIK. 



byggnad öfvereusstämmer hufvudsakligen med stammons, såsom vi vid 

 talet om denna skola visa. 



2. St a III III e 11. 



28 Vi liafva redan i § 26 lärt känna att stammen är den del af 

 växtaxeln, som genom tillväxt i den fria obetäckta spetsen eller s. k. 

 vegetationspunkten förlänges uppåt och såsom sidoorganer utvecklar blad. 



Den stamdel, som betinner sig mellan två på livarandra följande 

 blad, utgör ett ledstycke eller in te rf oliar del, och dessa ledstycken 

 cga ofta icke allenast hos olika växter, utan ock på olika ställen af 

 sanmia \äxt en ganska olika längd. Ja någon gång äro de så förkor- 

 tade, att flera blad rundtomkring stammen komma att sitta fullkomligt 

 jemnhögt och att stammen sjelf tyckes alldeles försvinna, såsom vi veta 

 att händelsen är med Smuhronörten, Guldvifvau och Grodbladsväxten 

 ( IHantmjoj ^ hos hvilka blomskaftet omedelbart höjer sig ur de mot mar- 

 ken utbredda bladens midt. I detta fall tyckes också stammen i stället 

 för att vara utdragen på längden vara skif- eller knöUikt förtjockad åt 

 sidorna. 



Det ställe, der ett blad har sin plats, har en särskild betydelse 

 och utmärkes ej sällan genom en uppsvallning. Det är nemligen i- 

 bladvecket som äfven den knopp utväxer, hvilken längre fram utbildas 

 till sidoaxlar, grenar och qvistar. 



29 Man skiljer mellan stannncn of\an och under jordjtan. Former 

 af den förra äro: 



1. Kronstammen. Denna kan 

 '^' ■ anses som den fullkondigaste af alla slags 



stammar och utmärker sig isynnerhet ge- 

 nom sin fasta vedartade beskaffenhet och 

 varaktighet. Den förekommer hos alla 

 ^ våra Aaidiga träd och buskar, hvarför 

 ';(;, den företrädesvis förtjenar att uppmärk- 

 ' samnias. 



2. Palmstammen är egen för 

 palmerna och de trädartade ormbunkar- 

 nc, samt förekonnner oftast som en en- 

 kel, jemntjock stam, fästad förmedelst 

 tydliga birötter (tig. 47). Blott hos tå 

 arter är han förgrenad och bär i)å ytan 

 vanligen rcgt-lbundet ordnade ärr efter (k' 

 bortfallna bladen. 



3. Örtstjelken, eller kortare blott 

 stjelken, förblifver grön och mjuk, 

 förvedas icke och varar efter regeln ej 

 längre än ett år, hvarför han ock en- 

 dast i fä fall uppnår någon betydligare 

 storlek, såsom hos Da nan en och Ki- 

 cinus. 



Strået är den allmänt bekanta ihåliga, genom leder afdeladc 



-mv 



