36 A. ALLMÄN BOTANIK. 



likt Stammen, utan vid basen, eller der det står i beröring med stam- 

 men. Dcremot dör det först bort i spetsen. Dess anatomiska byggnad 

 hafva vi i § 19 till det väsendtligaste beski'ifvit. Ett frän stammen 

 utgrenadt kärlknippe utbreder sig i bladet, som hufvudsakligen består 

 af klorofyllföraude partaicliymceller och derför i de flesta fall är grönt 

 till färgen. Hela dess yta beklädes af platta of ver buds celler med 

 tillhörande klyföppningar och intcrcellularluckor (se fig. 34 och 35), 

 hvarigenom bladen erhålla sin egenskap af andningsorganer. Icke säl- 

 lan orsaka små insektlarver, som lefva i bladets parenchym, ett slags 

 egen struktur deri, då de förtära den gröna cellväfven och såmedelst 

 mellan den öfre och undre sidans oskadade öfverhud bilda gångar, 

 hvilka tydligt synas, om man håller bladet mot dagern. 



47 Allt efter deras plats och bestämmelse skiljer man mellan olika 

 slags blad: 



1. Hj örtblad fCotyledones). Dessa utveckla sig, såsom vi i § 24 

 visat, vid fröets groning och affalla oftast snart, men utbildas likväl 

 ock hos en del växter pa samma sätt som egentliga blad med klyf- 

 öppningar. 



2. Knoppfjäll äro endast förkrympta, bladartade bildningar, 

 hvilkas bestämmelse är att skydda knopparne, hvareftcr de affalla. 



3. Örtblad eller stjelkblad, det vanligaste och förnämsta sla- 

 get, och som derför alltid menas, då vi tala om blad utan vidare tillägg. 



4. Blomblad, hvilka i afseende på sin vidare utveckling och 

 slutbestämmelse äro så egendomliga, att de under namn af blomma 

 skola beskrifvas säsom egna organer. 



48 Bladet har vid sin bas, d. v. s. den del, med hvilken det gränsar 

 till stammen, en hylsa, som till en del eller helt och hållet omfattar 

 stammen och derföre kallas bladslida, såsom vi t. ex. hos gräsen 

 kunna tydligt se. 



Men vanligast är bladet vid basen sammandraget till ett blad- 

 skaft, ofvan om hvilket det utbreder sig till en platt skifva eller det 

 egentliga blatkt. Bladslidan antager icke sällan form af vid basen sit- 

 tande stiplor, och bladskaftet är icke sällan sa förkortadt, att det tyc- 

 kes saknas, och i denna händelse benämnes bladet oskaft adt. Den 

 vinkel, som bladet gör mot stammen, kallar man bl ad veck. 



49 De särskilda bladformernas stora mångfald kan icke undgå ens 

 den ytligaste betraktare, och i sjelfva verket höra bladen genom sin 

 egendomliga bildning till de vigtigasto yttre kännetecknen för icke alle- 

 nast särskilda växtarter, utan äfven för hela grupper och familjer. Bo- 

 tanisten behöfver derför egna mycken uppmärksamhet åt bladformerna 

 och på lefvande cxemi)lar inhemta livad som här endast kan i allmän- 

 het antydas. 



Vid bladets beskrifning böra vi fästa oss vid det sätt, hvari)å dess 

 kärlknippen fördela sig, vid dess form, vid kantens, spetsens och I)asens 

 beskaffenhet, samt ändtligen vid dess fasthet, yta och andra mer undan- 

 tagsvis förekommande egenheter. 



De kärlknippen, som från stammen böja sig ut i bladet, utgöra de 

 så kallade bladnerverna och urskiljas tydligt genom ljusare färg och 

 fastare massa från det öfriga bladet; de äro hufvudsakligen på två olika 



