I. CELLVAFSLARA. CELLEN. 



ganska tydligt, ^å man betraktar de fina hår, som finnas på ständar- 

 strängarna hos Tradescantia virginica (fig. 1, a och ä), en prydnadsväxt 



med trebladig, violottblå 

 "■■ ■ blomkalk. 



Ehuru nu andra växt- 

 delar vid första åsyn fö- 

 refalla som ett mer eller 

 mindre tätt och likformigt 

 sammanhängande helt, 

 finner man likväl med 



förstoringsglasets till- 

 hjelp, att så icke är hän- 

 delsen. Tvertom fram- 

 står derunder hvarje 

 växtdel såsom en före- 

 ning af utomordentligt 

 talrika små bildningar, i 

 hvilka tillochmed de tä- 

 taste och hårdaste växt- 

 ämnen, såsom ved och 

 frukters skal, låta sön- 

 derdela sig. De förete 

 visserligen en betydlig olikhet i form och storlek, men noggrann under- 

 sökning har ådagalagt, att de icke äro annat än afarter af samma slags 

 hinnaktiga blåsa, som de gröna i vattnet alstrade trådarne bestå af, och 

 som man benämnt växtcell eller för korthetens skull blott cell. 



Med allt skäl anses derför cellen såsom växtens elementar- 

 eller grundorgan, och kännedomen om cellens uppkomst, byggnad 

 och bestämmelse äfvensom om de förändringar i form, den under sin 

 tillvaro genomgår, utgör den vetenskapliga Botanikens grundval. 



Sammansatta organer kalla vi vissa delar af egendomlig form, 

 hvilka förekonnna hos de flesta växter och hafva sina särskilda förrätt- 

 ningar, såsom blad, blommor o. s. v. 



Cellen. 



Cellen utgör i utbildadt tillstånd en liten blåsa, livars enklaste form 9 

 är den klotrunda. Denna blåsa består af en utomordentligt tunn, färg- 

 lös och genomskinlig hinna, den såkallade cellhinnan eller cell- 

 membranen, hos hvilken ingen vidare sammanfogning eller väfnad af 

 något slag och framförallt ingen öppning kan upptäckas. För öfrigt 

 visar cellen väsendtliga olikheter alltefter som vi betrakta yngre lef- 

 vande och äldre eller redan döda celler; de sednare äro alltid tomma 

 eller, rättare sagdt, innehålla endast luft. 



I den lefvande unga cellen träffas under den yttre cellhinnan ««, 

 fig. 2 å följ. sida, en inre, spädare, öfverallt sluten hinna, den såkallade 

 Pri mord i al säcken b. Begge dessa hinnor omsluta en slcmmig, fin- 

 kornig massa, kallad P rotoplasma, som icke blandar sig med den 

 dessutom i cellen befintliga vattenaktiea cellsaften. Slutligen är det 



