II. ORGANLARA. BLOMMAN. 



49 



sista bladkrans, samt befinna sig i liennes midt, utgörande axelns spets, 

 hvars tillväxt afslutas med fruktens frambringande. 



Märkvärdigt nog närmar sig fruktbladens bildning åter mer till 

 örtbladens, såväl i anseende till sin egendomliga gröna färg som till sin 

 byggnad, hvilken särdeles vid deras utväxande till frukt ofta företer den 

 påtagligaste likhet med vanliga blad. Pistillens uppkomst af ett blad 

 kan man efter fig. 137 föreställa sig på det sätt att bladets kanter 

 invikas och sammanväxa med hvai-andra, under det att medelnerven 

 fortfar att tillväxa uppåt. Det ställe, der fruktbladets kanter hopväxt, 

 kaUas söm, och invid denna utvecklas efter regeln ämnet till det blif- 

 vande fröet, som i sin början benämnes fröknopp fgemmida, ovulum) 

 och som vi längre fram skola närmare betrakta. 



„. ,,. „. ,„, Man urskiljer hos den fullt utbildade 



pistillen tre delar, den nedersta, vanligen 

 mer vidgade, som innesluter fröämnena 

 och derför kallas fruktämnet fovarium 

 eller germenj. fig. 138, «; denna öfvergår 

 upptill i en ihålig, trådlik del, h, kallad 

 stiftet fstijhs), som i sin spets bär 

 märket (stigma) c. Detta sistnämnda 

 har än formen af en liten fjäder, än af 

 en rund knopp, än af en fördjupning, 

 betäckt af en klibbig vätska o. s. v. 

 Stiftet är ofta så förkrympt, att märket 

 synes omedelbart sitta på fruktämnet, i hvilken händelse det kallas 

 oskaftadt. 



Blomman innehåller antingen ett enda fruktblad eller flera. I 

 sednare händelsen är åter antingen hvarje särskildt fruktblad utbildadt 

 till en särskild pistill, eller äro de alla sinsemellan sammanväxta, då 

 de skenbart utgöra en pistill; men merändels kan man af stiftens antal 

 eller, om äfven dessa äro sammanväxta, af märkenas bestämma, huru 

 många fruktbladen varit. Det sätt, hvarpå dessa äro sammanväxta, 

 erbjuder många olikheter, som isynnerhet hafva inflytande på fruk- 

 tens form. 



I likhet med ståndarne lemna pistiUerna särdeles vigtiga känne^ 

 tecken för växternas beskrifning och indelning. Likväl är att märka, 

 att hos en ^el växter, t. ex. barrträden, jnstiUer helt och hållet saknas, 

 ehuru fröknoppar förefinnas. 



Blomdelarnes inbördes förhållande. 



Oafsedt de nu anförda kännetecken, som utmärka blomdelarne 66 

 hvar för sig, förete dessa dessutom många egendomligheter i sitt för- 

 hållande till livaraudra, hvilket vid växternas beskrifning och indelning 

 är af synnerhg vigt att iakttaga. Hit hör i första rummet blomdelar- 

 nes inbördes ställning. Vi hafva förut betecknat blommorna såsom en 

 följd af egendomhgt bildade bladkransar, som sitta ofvanför hvarandra 

 i spetsen af en axel och begränsa dennes tillväxt. Den blombärande 

 axelspetsen kallas blomskaft (PetiohisJ. Afstånden (iuterfoliardelarne, 



SchOd le r, yaltirens Bok. — T'. Botanik. (2:a vpjtl.) 4 



