III. LÄllAN OM VÄXTKNS LIF. 59 



Grodd- eller stamknoppen skiljer sig från en \anlig, på stammen 

 befintlig knopp hufvudsakligen derigenom, att den förra är en visserli- 

 gen mycket förkortad, men likväl fullkomlig, med egen rot försedd, 

 sjelfständig växtaxel, hvaremot den sednare förses med näring af andra 

 växtens delar ämla tills han utvecklat sig till ett skott nog kraftigt att 

 skjuta rötter och medelst dem upphemta näringsämnen ur jorden. 



Då nu grodden utvecklar sig, såsom redan i § 24 blifvit skildradt, 

 börjar han ett nytt sjelfständigt ^äxtlif, som äter är i stånd att fram- 

 alstra hela denna följd af olikartade bildningar, hvilkas betraktande vi 

 nu afslutat; och sålunda bäi- växten, ehuru i sig sjelf en förgänglig va- 

 relse, inom sig vilkoret för en evig fortvaro. 



III. Läran om växtens lif eller Fysiologi. 



Om lifsyttriugarne i allmänhet. 



Yid växt- och djurvärldens betraktande möta vi genast en mängd 80 

 egendomliga företeelser. Det är lifvets anda, som här fläktar oss till 

 mötes, lifvets, som för oss framställer bildningar vare sig till ämne och 

 form, eller rörelse och känsel — sädana, som mincralr ket icke förmår 

 erbjuda. Oändligt mycket mer tala de till menniskans sinne och känsla 

 än den döda stenens stela former och liflösa massa. 



Sålunda tyckes det som skulle här helt andra krafter och lagar 

 råda än de, hvilka vi inom fysikens och kemiens område lärt känna 

 såsom allmänt herrskande i naturen. Ty da den lifiösa materien lyder 

 en attraktionskraft, som förenar hennes smådelar till fasta kroppar och 

 ordnar dem till kristaller af en bestämd form, begränsade af jemna 

 ytor och rätliniga kanter, finna vi deremot att alla växt- och djurbild- 

 ningar ursprungligen uppträda i form af klotrunda celler, bestående 

 af en uttänjbar massa^ som eger förmåga att omgestaltas och under 

 sin vidare utveckling och fulländning antager former, hvilka för ingen 

 del låta hänföra sig till några fä geometriska grundformer och dessas 

 kombinationer, såsom vi i mineralogien och kemien funnit vara hän- 

 delsen med såväl i naturen försiggående som med konst åstadkomna 

 kemiska föreningar. 



Hos växter och djur se vi de särskilda lifsförrättningarne tillhöra 81 

 vissa deras delar, som kallas organ er, hvaremct vi i mineralets massa 

 aldrig förmå urskilja delar, bestämda för särskilda ändamål. Do förra 

 äro der för organiska, de sednare oorganiska kroppar. 



Lifskraftens yttringar hafva vi att observera såväl med afseende 

 på det ämne, hvari den är verksam, som i anseende till den form, livil- 

 ken blifvit ät detta ämne förlänad. Hvarje organism (d. ä. lefvande 

 varelse) eger förmåga att ur sin omgifning upptaga fremmando ämnen 

 samt i sin kropp kemiskt förändra och omgestalta dem, så att de blifva 

 likartade med kroppens egna beståndsdelar, d. v. s. assimilerade, 

 och öka densammas massa. 



