64 A, ALLMÄN BOTAMK. 



växten sjelf, såsom cellulosa, stärkelse, socker, oljor. I b as t v äf ven 

 träffar man oftare än annorstädes kautschuk och alkaloider eller orga- 

 niska baser. Anmärkningsvärd är vidare den såkallade resor p tio nen 

 eller fasta delars upplösning ånyo i följd af saftströmningen. Denna 

 resorption är det, som bortskaffar tvärväggarne ur kärlcellerna och 

 märgen ur så många växters stam, hvilken derigenom blifver ihålig, äf- 

 vensom den åstadkommer parasitväxternas sammansmältning med deras 

 näringsväxters väfnader. 



91 Saftens spridning genom cellerna försiggår temligeu raskt. Detta 

 kan man bedöma af den tid, som saften om våren behöfver, för att 

 uppnå inskärningar, hvilka man på vissa afstånd från marken gjort i 

 en trädstam, eller af den tid, som, då en vissnad växt begjutes med 

 eller sättes i vatten, åtgår för att åter uppresa densamma. 



Den kraft, hvarmed cellerna förmå upptaga och sprida safterna, är 

 ganska betydlig och kan på följande sätt bedömas. Om våren stickes 

 en qvist af viuranka med sin nyss afskurna ända i ett lodrätt stående 

 glasrör, hvarmed han tätt förenas medelst en blåsa eller kautschuk. 

 Det vatten, som framtränger ur qvistens afskärningsyta, stiger nu i 

 glasröret till» den ansenliga höjden af 30 till 40 fot, hvilket visar att 

 cellerna verka med ett tryck, som är större än det atmosferiska (Fysi- 

 ken, § 103). 



Växternas näringsmedel. 



92 Hvilka ämnen utgöra växternas näringsmedel? Denna fråga kunna 

 vi endast derigenom säkert .besvara, att vi undersöka, af hvilka kemiskt 

 enkla ämnen växterna bestå. Dä kemien har fastställt, att växten icke 

 sjelf förmår frambringa den allraminsta del af sin massa eller förvandla 

 ett kemiskt element till ett annat, så måste allt, hvaraf hon består, 

 hafva upptagits utifrån. 



Hvarje växt består till sin hufvudmassa af cellväf, hvars innehåll 

 åter utgöres dels af fasta ämnen, såsom stärkelse, bladgröna, hartser, 

 salter, dels af i vatten upplösta, såsom socker, gummi, ägghvita, syror i 

 förening med metalloxidor, hvartill i många växtdelar ytterligare komma 

 feta och tiygtiga oljor. 



Vidare visar oss den daghga erfarenheten, att växtens hufvudmassa 

 vid förbränning försvinner på det sätt att don förvandlas i gasformiga 

 föreningar, och att endast de icke flygtiga metalloxiderna och salterna 

 under namn af aska bilda en till vigten högst obetydlig återstod. 



Utgöra följaktligen cellulosa, stärkelse, socker, fettarter, ägghvita 

 o. s. v. växternas näringsmedel? 



I sanning, om detta vore händelsen, skulle jorden, vattnet och 

 luften, hvari växten tillbringar hela sitt lif, nödvändigt innehålla dessa 

 ämnen, hvilka växten helt enkelt blott behöfde derur upptaga och på 

 behörig plats förbruka. Men på intet annat ställe, än i växterna 

 sjelfva, finna vi cellulosa, stärkelse, socker, ägghvita m. m.5 följaktligen 

 måste växterna sjelfva ega förmåga att skapa dem, att sammansätta 

 dem af enkla kemiska ämnen. 



Växtens näringsmedel är o således de enkla kemiska ämnen, af Iwilka 

 alla de särskilda bildningar bestå, som tillsammans utgöra växtens hela massa. 



