66 A. ALLMÄN BOTANIK. 



Allestädes erbjuder naturen sådant, som behöfves för växternas 

 utveckling, ehuru på olika sätt fördeladt. De hårdaste klippor, kärren^ 

 tiygsanden, hafvets botten, åkerjorden, grushögen och trädgårdssängen, 

 alla gifva de näring åt växter och öfverklädas af sådana. Men det är 

 icke samma växter på alla dessa ställen, utan de äro så olika som de- 

 ras växtställen. 



Växternas förseende med näring genom menniskans åtgärd, d. v. s. 

 åkerbruket, består således deri att man uppfyller de yttre villkoren för 

 deras trefnad, så att en viss myckenhet af sådana växter, som äro af 

 värde för menniskans behof, i sin närhet tinna do för deras utveckling 

 erforderliga ämnen i tillräcklig mängd. 



Om dessa yttre villkor för växtlifvet är det omöjligt att vinna ett 

 klart begrepp, utan att på det noggrannaste lära känna växternas be- 

 ståndsdelar och de sätt, hvarpå de upptaga dem. 



•Vi skola i det följande betrakta först de brännbara beståndsdelar- 

 nes upptagande (assimilation) och sedan de mineraliskas. 



De brännbara växtbestandsdelarnes ujiptagande. 



1. Upptagandet af kol. 



f)(; Kolet är i och för sig en i vatten olöslig kropp och kan derför icke 



såsom sådant upptagas af växten, dä enligt § 89 cellen endast föinnår 

 upptaga lösliga ämnen. Allt kol, som vi trätta i växten, har dit in- 

 kommit i foi'm af en i vatten löslig förening, som alltid är kolsyra, 

 bestående af kol och syre (Kemien, § 58). 



Vi räkna derför kolsyran såsom ett af växtens hufvudsakliga nä- 

 ringsmedel; och hafva nu att besvara följande frågor: Hvarifrån tager 

 växten den för sig behöfliga kolsyran? På hvad sätt upptages hon? 

 Och huru förbrukas hon i växten sjelf? 



Svaret på den första frågan förefaller icke svårt. I Kemien >? 211 

 hafva vi visat, att jorden innehåller en mängd i sönderdelning stadda 

 växt- och djurämnen, kallade humus. Den hufvudsakliga sönderdel- 

 ningsproduktcn i denna humus är kolsyra, som är lättlöslig i vatten 

 och derför jemte det vatten, som rötterna uppsuga, inkommer i växten. 

 Denna förklaring är så mycket sannolikare, som vi öfverallt, der vi 

 tinna en yppig växtlighet, äfven se, att marken är betäckt af ett an- 

 senligt humuslager eller alldeles svart till följd af sin humusrikedom. 

 På grund häraf blef humus eller sjelfva myllan ansedd för växtverldens 

 hufvudsakliga näringsämne. 



En noggrannare och allmännare undersökning skall emellertid lätt 

 öfvertyga oss att donna åsigt icke är den rätta, samt att humusbildnin- 

 gen icke är orsaken till, utan verkan af vegetationen. 



Jordens utvecklingshistoria (Mineralogien § lOo) visar, att jorden ur- 

 sprungligen befunnit sig i smält tillstånd, hvaraf följer, att den allraförst 

 stelnade jordskorpan omöjligen kunde hysa något humuslager. Hvar- 

 itrån tog då den första växtverlden sin näring? Jo, än i dag inträfliar 

 det, att en genom vulkanisk verksamhet ur hafvet uppskjuten naken 



