111. LAKAN OM VÄXTENS I.IK. VÄXTKKNAS NÄKING. 67 



klippa snart beklädes af växter, att på lavan, som utkastas i smält 

 tillstånd, en yppig växtlighot visar sig, sasnart hon vittrat på ytan, 

 att på sandhedar, som hysa en ytterst ringa halt af organiska ämnen, 

 skog och ängar med bästa framgång kunna anläggas, att ändtligen 

 Cactusarter och taklök växa på humuslös stengrund, ocli att vi upp- 

 draga förgätmigej, krasse och hyaeinther i rent vatten. 



Men ännu påtagligare äro följande fakta: Yi se, att planteringar 

 af hvad slag som helst, hvilka anläggas på humusfattig mark, oupphör- 

 ligt öka humusmängden. Från mänga socker- och kafteplantager samt 

 från Bananasfälten borttagas hvarje år många milironef- skålpund kol 

 med skördens produkter, utan att marken tar ringaste ersättning dertor 

 i form af gödningsämnen, och likväl aftager icke humushalten, utan 

 ökas tvertom fortfarande. 1 det hö, som ett tunnland god äng lemnar, 

 borttagas från marken 2,800 skålpund kol, och ehuru detta upprepas 

 år efter år, märkes för ingen del något beliof att genom något slags 

 tillförande från annat häll ersätta detta kol. Likaså tilltager i våra 

 skogar humuslagret beständigt genom de affallna löfvens och andra de- 

 lars förmnltning, såframt icke dessa helt och hållet bortskaffas. 



Af det nu anförda framgår ovedersägligen, att myllan omöjligt kan 

 vara ursprungliga källan till den kolsyra, som tjenar till växternas nä- 

 ring. Snarare måste vi anse atmosferen för det förrådsrum, hvarur 

 de bekomma sitt förnämsta näringsämne. Atmosferen innehåller \isser- 

 ligen pä 5000 \olumdelar endast två delar kolsyra, men då dess egen 

 massa är sä ofantlig, kan man i medeltal beräkna dess totalhalt af kol- 

 syra till 8,440 billioner skälpund, ett förråd, som är mer än tillräckligt 

 att underhålla en vegetation, som utbreder sig öfver hela jordytan. 



Ur luften kan kolsyran omedelbart upptagas genom bladens klyf- 

 öppningar, och försök hafva visat, att kolsyra borttages ur kolsyrerik 

 luft, som ledes genom ett väl tillslutet kärl, hvari man inlagt friska 

 blad eller (pistar. Det hufvudsakliga kolsyrebehofvet tillföres emellertid 

 växterna, löst i vatten, genom rötterna. 



Det fortgående borttagandet af kolsyra ur luften måste emellertid 

 snart nog medföra en märkbar minskning af dess mängd. Men om vi 

 besinna, att oafbrutet stora massor kolsyra återgifvas ät atmosferen ge- 

 nom djurens andning, alla förbrännings- och förmultningsprocesser och 

 genom vulkaniska utbrott, så finna vi häri en förklaring, huru luftens 

 kolsyrehalt, såvidt man kunnat observera den, ständigt förblifver full- 

 kondigt densamma. 



Med ett ord, kolsyran befimier sig i ett oupphörligt kretslopp; än 

 förbrukas hon genom lifskraften för djur- och växtverldens beliof, än 

 återgifves hon ät luftmassan. 



Ofvergå vi nu till besvarande af frågan rörande kolsyrans förbru- 97 

 kände inom växten sjelf, så råder den åsigten, att hon sönderdelas så att 

 växten behäller hennes kol och genom bladen äter afgifver hennes syre. 



Ett faktum är det att bladen och andra gröna, med klyföppningar 

 försedda växtdelar utveckla syrgas, så länge de äro utsatta för solljusets 

 inverkan. Företrädesvis raskt och rikligt inträffar detta dä gröna växt- 

 delar bringas under vatten, som innehåller kolsyra, t. ex. under Selters- 

 vatten (Kemien § 26). 



