68 A. ALLMÄN BOTANIK. 



Det voro likväl en möjlighot, att kolsyran upptages oförändrad. 

 I sådan liändelsc skulle don frigjorda syrgascn härröra dorifrän att 

 växten sönderdelade en dol af det uppsugna vattnet, så att hon assimi- 

 lerade vätet och frigjorde syret. Huru som helst härmed må förhålla 

 sig, så tyckes växternas totalverksamhet i afseende på deras näriiigs- 

 medel vara des oxiderande, d. v. s. att den ur dessa frigör syrgas 

 och af återstoden bildar nya delar. För denna åsigt talar äfven dessa 

 delars kemiska sammansättning (Kemien § 179). 

 98 Ehuru vi ofvan påstått, att humus eller mylla är en produkt af 



vegetationen, kan man likväl icke å andra sidan neka, att myllans när- 

 varo i jorden utöfvar ett ofantligt gynnsamt intlytando på växtligheten. 

 Just derför har den åsigten uppstått och länge förfäktats, att myllan 

 skulle utgöra växternas hufvudnäringsmedol. Men deremot tala de of- 

 van anförda fakta, att det tinnes ganska humusfattig jordmån, som lem- 

 nar utmärkt rika skördar, och att den nästan endast af humus bestå- 

 ende torf- och mossjorden bär en helt torftig växtlighet. 



Humus är lika olöslig i vatten, som kolet är, och kan derför all- 

 deles icke sådan som den är upptagas af växterna. Dess omisskänligt 

 gynnsamma inverkan på växtligheten måste derför sökas i andra för- 

 hållanden. Erinra vi oss, att humus består af organiska lenniingar, 

 som befinna sig i sönderdelningstillstånd, så finna vi bland de produk- 

 ter, som uppkomma genom denna sönderdelning, flere som antingen för 

 sig sjelfva eller i förening mod ammoniak äro lösliga i vatten, såsom 

 humussyra, ulminsyra och källsyra, och på detta sätt blilVa åtkomliga 

 för växterna. För öfrigt är den sista sönderdelningsprodukten af alla 

 organiska ämnen, således äfven af humus, kolsyra. Följaktligen kom- 

 mer alltid en humusrik jord att innehålla en stor mängd kolsyra och 

 det vatten, som deri intränger, att mättas mod denna syra innan det 

 uppsuges af växtrötterna. 



Men af ännu större vigt och förhöjande dess värde för jordens 

 odling äro några ytterligare egenskaper hos humus. Den eger nämligen 

 förmåga att draga till sig vatten och luft och att qvarhålla desamma i 

 högre grad än alla andra i jorden vanligen förekonnnande ämnen, med 

 undantag endast af lera. Den svarta färg, som den gifver jorden, gör 

 denna vida mottagligare för solvärmet än livad do ljusare färgade jord- 

 slagen äro (Fysiken, § 154), och dessutom bidrager humus till åker- 

 jordens uppluckring, genom hvilken luftens syre vinner bättre tillträde 

 till jorden på samma gång som rottrudarne bättre sprida sig. Dess- 

 utom åtföljes den i hunmsrik jord alltid försiggående förmultningen af en 

 värmeutveckling, på samma sätt som gödsel i sa märkbar grad visar 

 sådan, hvarför den sediiaro ju ock användes till anläggning af drifbänkar. 



Sålunda se vi att humus är ett model för växternas näring deri- 

 genom att han ökar markens rikedom pä vatten och värme, dessa för 

 växtlifvet så vigtiga villkor. Mod rätta sätter derför jordbrukaren stort 

 värde på humus, och ehuru dess rikliga närvaro i jorden till en viss 

 grad låter bedöma sig redan genom dennas svartare färg, vinner man 

 likväl ett noggrannare resultat, om man starkt glödgar ett prof af väl 

 torkad jord, hvarigenom den brännbara humus förstöres och endast de 

 mineraliska beståndsdelarne återstå. 



