70 A. ALLMÄN HOTANIK. 



ncns vigtsniäiigdcr till Inarandra i ett förhållande af 1 till 8, såsom 

 de äfvcn förekomma i vattnets sammansättning (Kemien, § 32). Deraf 

 sluta vi, att de nästan uteslutande upptagas genom roten och i form 

 af vatten. Då emellertid mänga växtämnen, såsom isynnerhet flygtiga 

 oljor och hartser, väl innehålla väte, men antingen alldeles intet syre 

 eller en mindre mängd, än i nyss angifna förhållande, måste växten 

 ega förmåga att äfven sönderdela något af det upptagna vattnet i dess 

 beståndsdelar. I detta fall förbrukas vätet, hvaremot syret frigöres ge- 

 nom bladen. Dessutom utgör vattnet sjelf en ansenlig del af växtens 

 massa, ty cellsaften består till största delen af vatten, hvari andra äm- 

 nen äro upplösta; det genomtränger och uppfyller mer eller mindre alla 

 växtdelar, som visa någon böjlighet, ty denna aftager i samma mån 

 som vattnet bortgår. Företrädes^is rika i)å vatten äro yngre, örtartade 

 bildningar, hvilkas vattenhalt ofta stiger till 70 eller 90 procent. I de . 

 tro])iska skogarnes djup hade Humboldt stundom största möda att 

 uppgöra eld i anseende till växternas utomordentliga saftrikedom. I 

 friskt tillstånd innehålla våra tunga vedsorter, såsom ek och bokved, 

 20 till 30 procent vatten; de lätta äter, såsom asp och pilved, 40 till 

 50 procent. 



Vattnets närvaro är således oundgängligt nödvändig för växtens 

 utveckling. Likväl upptager växten ojemförligt mycket mera, än hon 

 på det anförda sättet förbrukar. ()fverskottet bortdunstar genom bla- 

 den, hvilka för öfrigt äfven ega förmåga att upptaga vattengas, hvar- 

 förutau daggen icke skulle kunna hafva det fördelaktiga inflytande, som 

 han utöf\ar. 



Vid frågan om de mineraliska beståndsdelarnes upptagande skola 

 vi ännu en gång återkomma till vattnets förhållande till växten. 



3. Upptagandet af qväfve. 



101 1 jemförelse med sina öfriga beståndsdelar innehålla växterna blott 



en ringa mängd qväfve, och detta ämne förekommer hos dem hufMid- 

 sakligen i cellsaften, särdeles i de yngre delarnes, samt i fröen. I 

 2,500 skålpund hö finnas 984 skålpund kol, men endast 32 skälpund 

 qväfve. 



Ehuru bladen oupphörligt omgifvas af qväfgas, då denna utgör 

 fyra femtedelar af luften, upptages han likväl icke af dem. Växten 

 erhåller sitt qväfve i form af den kemiska förening mellan qväfve och 

 väte, som benämnes ammoniak (Kemien, § 84). Denna för sin egen- 

 domliga genomträngande lukt utmärkta kropp är i hög grad löslig i 

 vatten och följer med det vatten, som rötterna uppsuga, in i växten. 

 Atmosferen utgör likli Aäl den ursprungliga källan till det (jväfve, hvil- 

 ket växt- och djurkroppen innehåller, som till kolet, såsom vid detta 

 redan blifvit uppgifvet. 1 rent mineralisk jordmän höra (päfvehaltiga 

 mineralier till sällsyntheter, hvilka såsom t. ex. Chilisalpetern äro in- 

 skränkta till blott enstaka trakter (Kemien, § 80). 



Atmosferen deremot innehåller öfverallt en viss mängd ammoniak, 

 som väl är sa obetydlig att den icke kan genom lukten upptäckas eller 

 ens genom vägning bestämmas, men hvars närvaro dock kan ådaga- 



