III. LÄRAN OM VÄXTENS LIF. VÄXTERNAS NÄRING. 73 



en fullständgarc utredning af dessa förhållanden erfordras dock ännu 

 flere och vidsträcktare undersökningar. 



I alla fall är det emellertid afgjordt, att beskaffenheten af de 

 oorganiska ämnen, som vi anträffa i en växts aska, utgör ett lifsvilkor 

 för denna växt. Innehåller jorden dessa alldeles icke eller i otillräcklig 

 mängd, så utbildas också do växter eller växtdelar, som behöfva dem, 

 alldeles icke eller blott på ett ofullkomligt sätt. Noggranna försök 

 hafva fullkomligt bekräftat detta. I ren (jvartssand gro och växa vis- 

 serligen ärtväxter, men de utveckla der inga frön, hvilket dock är fal- 

 let, om man till denna sand tillsätter kalk- och kalisalter. 



Då vi tinna kolsyra, vatten och ammoniak, hvilka lemna växterna 104 

 kol, väte, syre och qväfve, utbredda öfverallt i tillräcklig mängd, råder 

 deremot en ojemförligt större ojemnhet i afseende på deras minerahska 

 beståndsdelar. 



All jord är, såsom vi genom Mineral ogion veta, intet annat än 

 vittrad sten. Det beror derför helt och hållet på denna sednares be- 

 skaffenhet, hvad beståndsdelar jorden skall innehålla. Ren kalk- eller 

 sandsten skulle vid sin förvittring gifva en jordmån, som innehölle en- 

 dast kalk eller kiselsyra och derför icke kunde erbjuda någon växt 

 dess behof af kali. De blandade bergarterna deremot, såsom företrä- 

 dosvis granit, basalt, porfyr, lerskifter, gråvacka, lava m. fl., innehålla 

 alla de metalloxidor, som förekomma i växternas aska, och bilda der- 

 för i allmänhet en fruktbar jordmån (jemf. Mineralogien § 98 till 118). 

 Man skiljer mellan obrukad jord, som omedelbart uppstått af för- 

 vittrad sten och utan menniskors åtgärd beklädt sig med växter, samt 

 åkerjord, som genom odUng bhfvit uppluckrad, jemnad, likformigare 

 fördelad och merändels äfven rikligare blandad med organiska ämnen. 



I sädesslagens korn och i do flesta andra frön finnas alltid kalk 105 

 och talk förenade med fosforsyra. Så t. ex. innehålla 100 skalp, 

 aska af hvetekorn 60 skalp., af gula kokärter 34 skalp, fosforsyra. 

 Denna syra finnes ursprungligen i mineralriket, der den oftast i före- 

 ning med kalk bildar apati t (Mineralogien, § 53). Växterna upptaga 

 den fosforsyrade kalken i sina frön, och då menniskan och djuren för- 

 tära dessa, bekomma de det ämne som för deras benbildning (Kemien, 

 § 49) är nödvändigt. 



Hos många växter är isynnerhet en af de mineraliska bestånds- 106 

 delarne förherrskande. Sålunda (se § 103) kiselsyran i hvetehalm, 

 kalken i klöfvcr, kalit i rotfrukter, och på grund häraf kunna växterna 

 indelas i kali-, kalk- och kiselväxter. 



Till kali väx t er na höra malört, målla, hvitbetan, rofvan, maisen, 

 potates- och tobaks växten. 



Kal k växter äro lafvarne, cactusväxter, klöfver, bönor, ärter och 

 de flesta af våra inhemska Orchideer. 



Kiselväxter äro hvete, hafre, råg och korn, i allmänhet taladt sä- 

 desslag och gräs; vidare ljung, bokhvete och acacior. 



De allraflcsta växter höra emellertid i anseende till fröens bestånds- 

 delar till en och i anseende till stammens eller bladens till en annan 

 af dessa afdelningar, så att en deras indelning efter denna grund icke 

 låter fullständigt genomföra sig. 



