74 A. ALLMÄN BOTANIK. 



Sedan vi lärt känna de mineraliska bcståndsdelaines betydelse för 

 växten, hafva vi ock vunnit en förklaring öfver vissa växters uteslu- 

 tande förekomst på vissa lokaler. Så t. ex. träffar man vildt Selleri 

 (Aphim graveolens) och de s. k. saltväxterna ( Sahola, Halicornia, 

 Schoberia m. fl.) endast i närheten af hafvet eller sahnerna, emedan de 

 behöfva en ansenlig mängd natron, som de icke annorstädes kunna 

 finna. Borafjo ofjicinalis och S])ikklubban (J)atur(i) förekonnna invid 

 bebodda ställen, ty de behöfva saljieter, som uppkommer genom för- 

 ruttning af menniskors och djurs urin. 



Likaså saknas alldeles på många trakter vissa växter, som helt 

 nära derintill förefinnas i mängd på annan jordmån. 1 Småland söker 

 man förgäfves en stor del af de orchideer, som i grannprovinserna 

 Skåne, Blekinge, Öland och Gottland, ja tilloclimed i Östergötland trif- 

 vas väl på dessas kalkgrund. 



Den med dessa förhållanden förtrogne kan ofta af dylika karakte- 

 ristiska växters förekomst eller frånvaro sluta till jordmånens beskaf- 

 fenhet utan att behöfva undersöka densamma. Ett växtslägtes eller en 

 växtfamiljs bestånd beror likväl icke ensamt af de beståndsdelar, jorden 

 innehåller, utan derjemte ganska väsendtligt ät\en af andra förhållan- 

 den, hvilka man icke får försumma att afse. 

 107 Vattnet är för växterna nödvändigt, icke allenast derför att det 



sjelf utgör ett deras hufvudnäringsmedel, utan ock såsom lösningsmedel 

 för kolsyran, ammoniaken och de mineraliska ämnena. Utan tillräcklig 

 tillgäng på vatten är c|erföre ingen vegetation tänkbar. Om en jord- 

 mån är aldrig så rik på humus, ammoniak och salter, är likväl allt 

 detta en oåtkomlig skatt utan vattnets upplösande förmåga. 



På jordens mineraliska beståndsdelar verkar vattnet icke endast 

 upplösande utan äfven kemiskt sönderdelande, ty till sin största del 

 alstras åkerjorden af föreningar mellan kiselsyra och lerjord, kalk, talk 

 och alkalier, hvilka föreningar i och för sig äro olösliga i vatten. Det- 

 samma gäller om kiselsyran ensam, som utgör hufvudmassan i sand- 

 jord. Men på samma gång som vattnet upptager den i jorden befint- 

 liga kolsyra och möjligen der förekonnnande ammoniak, utöfvar det i 

 samverkan med dessa ämnen en kemisk söndcrdelning af d(> olösliga 

 silikaterna (Mineralogien, § 46). Under det att å ena sidan det kol- 

 syrehaltiga vattnet bildar lösliga kolsyrade jordarter och alkalier, frigö- 

 res å andra sidan kiselsyra i lösligt tillstånd (Kemien, § 67), och här- 

 igenom har dessa mineralämnens inträde i växtens cellväf blifvit möj- 

 liggjordt. 



Men här ligger den frågan nära till hands: blifva då icke dylika 

 ämnen i up})löst tillstånd genast l)orts^ämmade af regnvatten och der- 

 igenom borttagna från växten? A^i se ju regnskurar i hela veckors tid 

 öfverskölja fälten, och sjelfva begjuta vi oaf brutet de i våra trädgårdar 

 och blomkrukor odlade växter med nytt vatten. Hlifver icke i begge 

 dessa fall jorden ordentligt urlakad och beröfvad sina lösliga närings- 

 ämnen ? 



Jo visserligen skulle man kunna vänta sig detta. Men åkerjorden 

 eger den högst märkvärdiga egenskapen att suga i sig och .qvarhålla 

 lösliga salter på sådant sätt, att de icke kunna bortspolas af vatten. 



