76 - A. ALLMAN BOIWNIK. 



Mandel-, persiko- och aprikosträden, centifo- 



lier och mispel vid — 26—30" C. 



Valnöts- och kastauieträd vid — 30—32" C. 



Plommon- och körsbärsträd vid — 31 — 32" C. 



Äple- och päronträd vid — 31 — 34" C. 



Enbusken vid — 37—50" C. 



Vidare behöfva följande växter för att mogna en medeltemperatur 

 för sommaren: 



Hvete af 13" C. 



Vindrufvor af 18" C. 



Bomullsbusken och sockerröret af 19" C. 



Olivträdet af 23" C. 



Dadelpalmen af 26" C. 



110 Af värmet bgror dernäst vegetationstiden, d. v. s. det antal 

 dagar, som en växt behöfver från det den börjar utvecklas ända tills 

 den mognat sin frukt. Denna tid är naturligtvis kortare för varmare 

 trakter än för kallare. Så t. ex. utgjorde kornets vegetationstid under 

 samma år i Elsass 92 dagar, vid Köpenhamn 120 dagar. Multiplice- 

 rar man likväl olika orters medeltemperatur med antalet af deras ve- 

 getationsdagar för samma växt, sä erhåller man till produkt tal, som 

 komma hvarandra ganska nära. Häraf framgår, att hvarje växt till 

 sin frukts mognande erfordrar en viss, oföränderlig värmemängd, ehuru 

 denna kan vara fördelad på olika långa tider. 



För hvarje tusende fots större höjd öfver hafvet är sädesslagens 

 och potatesväxtens blomningstid ungefär 20 dagar senare-, för hvarje 

 högre breddsgrad infaller blomningstiden ungefär 4 dagar senare. 



Alltför höga värmegrader sätta lik^■äl äfven en gräns för många 

 växters fruktmognad. Inom de egentliga tropikländerna mogna hvarken 

 päron och äplen eller hvete. 



Parasitväxter. 



111 Vi hafva i det föregående sett, huru växten till sin näring uppta- 

 ger och tillegnar sig de oorganiska änniena i naturen. Märkvärdigt 

 nog träffa vi emellertid ett icke så obetydligt antal växter, som icke 

 växa i jorden, utan på andra växter. De äro vanligtvis sammanväxta 

 med bastet af den växt, hvarpå de belinnå sig, och taga tydligen till 

 sig en del af näringsväxtens safter, hvarigenom de skada dennes till- 

 växt, ja ofta orsaka dess undergång. Doras sätt att nära sig kan jem- 

 föras med de blodsugande djurens, hvilka likaledes förtära redan assi- 

 milerade ämnen. Den mest bekanta parasit är Misteln (Vmum alhivm)^ 

 som på vissa trakter förekommer ymnigt på frukt- och löfträd, och af 

 hvars hvita, klibbiga bär fogellim beredes. Många parasitväxter ut- 

 veckla sig äfven på andra växters rötter, såsom händelsen är med 

 Vetterosen (Luthraa) och Tallörten (Iloywtropn). På lin, humle och 

 klöfver visa sig vissa år i ymnighet arter af Snarrefva (CuscutaJ, fig. 

 166 och 167, såsom en täc-lc, men högst fördertlig parasit. 



