ANDRA KAPITLET 



b. Fuscum-niossar. 



Karaktäriseras av bruna eller rödaktiga, starkt tuvbildande Sphagmnii- 

 arter, av vilka den ojämförligt viktigaste är S. fnsciini. Den ektotrofa 

 mykorrhizans svampar finnas. 



lO. Fiiscuin-mossG. 



Viktigaste huvudarten är Sphaginnii fiiscinii. Vanligen spela hög- 

 växta ris en framträdande roll; vanligen glest trädbeväxt (^/V>/7/.y i777v\s/r«yl. 



Bihang till mossarna: Hedar på myrmark. 



I. Lavhed. 

 Viktigaste huvudarter äro Cladouia^s.xtcx, främst C. rangifcrina och 

 C. silvatica. 



2. Mosshed. 

 Viktigaste huvudart ] lylocoiiiiiiiii pa) iitimiiii. 



A. Kärr. 

 a. Rena kärr. 



Äro mycket vanliga inom området. Dykärren täcka ofta betydande 

 områden av de stora myrarna inom »lidernas region»; oftast äro de dock 

 försedda med tuvor eller revlar i större eller mindre frekvens (tuvigt dykärr, 

 revel-dykärr). Flarkarna ujiptaga vanligen relativt små sammanhängande 

 ytor, oftast i Papillosiini- och /v/jr«w-mossar (flark /"^///^.yww-mosse, hölje- 

 Fusan/i-mosse o. s. v.). 



Såväl dykärren som flarkarna räknas av CaJANDER (1913) — åtmin- 

 stone till största delen — till »Weissmoore», eller närmare bestämt till 

 undergruppen »Rimpi- (Flark-) Moore». Det torde närmast vara av gene- 

 tiska orsaker, enär enligt Caj ANDERS (1904; 1913) mening de utbildats 

 från mossrika associationer. Han säger härom (Cajander 1913, s. jy): 

 »Die Rimpis sind erst die Folge der Vernässung, die allerdings oft in sehr 

 frlihen Stadien des Moors eintreten känn». 



I . Dykärr. 



Bland fanerogamerna sätta framför allt r^r/r.t-arter sin prägel på dy- 

 kärret. Av dessa äro de viktigaste C. rosirata, C. lasiocarpa och C. Ii mosa. 



