ANDRA KAPITLET 



maceer, Desmidiaceer och Cyanopliyceer; bland Desmidiacccrna märkas 

 Euastnim-, Cosiiiaiiniii- och Clostcriuui--a.\\.c.\-, bland Cyanophyceerna främst 

 Stigoncma ocellattun och Chroococcus turgidus. Diatomaceerna äro rikligt före- 

 trädda, framför allt släktena Anoinoeoncis, Cyinbclla. Eniwtia. Fnistuliiia, 

 Pinniilaria och Tabellaria (jfr tab. 9). 



Associationen betingas av särdeles riklig vattentillgång; dock är det 

 vanligen ej grundvatten, som matar dyk-ärret, utan ytvatten, oftast mer eller 

 mindre näringsfattigt, tämligen sällan mera näringsrikt. Vatten står ett par 

 cm. eller mera över ytan, varierande efter årstid och nederbörd. Om våren 

 och efter starkt regn kan vattnet vara i ä 2 dm. djupt, under det vid torr- 

 perioder ytan kan nästan helt uttorka. 



Det är vattnet — säkerligen framför allt det starkt fluktuerande vat- 

 tenståndet — som gör, att ej Sphagiia eller Ainblystegia i högre grad 

 kunna trivas. Av mera hygrofila Sp/iagHiiDi-avtev är det 6". platypliyllunt, 

 som bäst uthärdar iittorkning. Denna bildar emellertid aldrig massvegeta- 

 tion och spelar därför föga roll för dykärrets utveckling till mosse. 



Den ektotrofa barrträdsnn^korrhizans svampar saknas i det intakta 

 dykärret (jfr del II). 



Dykärret är vanligen beläget i depiessioner. Det är den kanske mest 

 typiska utbildningsformen för HöGBOMS (1906, s. 174) dalmyrar. Häri får 

 man se en av orsakerna till den stora vattentillgången. 



I stort sett synes den av dykärret bildade torven vara tämligen 

 ogenomsläpplig för vatten (jfr del II). Det är på grund härav, som det till- 

 rinnande vattnet ständigt häller sig i ytan, där det blir stagnerande eller, 

 om svag lutning förefinnes, mer eller mindre rörligt. 



Dykärret är en av områdets vanligaste associationer. De stora lapp- 

 ländska myrmarkerna beklädas till stor del av detsamma. Här förekomma 

 dock vanligen även mosselement i form av tuvor eller strängar, som ofta 

 spela en mycket framträdande roll (tuvigt dykärr, re\>el-dykärr). 



Efter det närande vattnets beskaffenhet kan man tala om eu- och 

 oligotrafenta dykärr, de förra dock som antytt tämligen sällsynta inom om- 

 rådet. Floristiskt är det emellertid oftast ingen nämnvärd skillnad' mellan 

 dem båda; det är dock i de förra, som man understundom ehuru enstaka 

 träffar sädana växter som Carcx paiiicca, Eyiophonnn gracile, E. latifoliuiit, 



nedb-idd.ide i dvmassan. Fältskikten utgör.is af enstaka starrsträii eller limofila växter». 

 Associationen är dock ej torvbildande (I. c, s. 509) utan »växtresterna oiiibildas i stället 

 till en lös rödbrun massa, som närmast bör kallas dy». 



' Huruvida sådan förefinnes med avseende på alglloran kan dock ej avgöras. 



