36 ANDRA KAPITLET 



I Cajanders framställning ställas som nämnt parallellt bredvid var- 

 andra under »Rimpi(Flark-)Moore» grupperna »Seggen-Rimpi-Moore», f>Mo- 

 /iiiia-yioove» och »Scirpiis iaespitosiis-M.oore>-> . De båda senare uppträda 

 på tuvor och strängar i de förra. Ståndorterna äro alltså för de båda kate- 

 gorierna associationer tämligen olika, vilket också visar sig i en väsentlig 

 skillnad ined avseende på vegetationen. 



Enligt mitt förmenande äro dessa associationer föga besläktade med 

 varandra. De pä strängarna uppträdande ■nMolinia-o- och >->Scirpiis caes- 

 pitos2is-Moovei> äro mera ängsartade, och jag anser intet hinder föreligga 

 att i dessa fall tala om ängar (jfr nedan). 



Det norrländska dj-kärret är floristiskt något besläktat med det från 

 södra Sverige och mellersta Europa beskrivna ParvocariceUmt. I detta 

 senare är dock rikedomen på fanerogamer betydligt större. Det synes 

 betingas av stor rikedom på mineralsalter ; möjligen fordrar det riklig till- 

 gång på kalk. Den dominerande starrarten är framför allt Caiex panicea 

 (F'ruh und ScHRÖTER 1904, s. 66\ Paul 1910, s. 142), varför associatio- 

 nen av SXEIU.ER (1897, s. 44) även benämnes Faiiicctuvi. Huruvida Par- 

 vocaricetum [sensii stricto) förekommer i norra Sveriges mera närings- (incl. 

 kalk-)rika områden, är mig obekant. 



I samband med dykärret bör med några ord beröras den association, 

 som så att säga förmedlar övergången emellan sjöarna och myrarna, näm- 

 ligen det av SCHRÖTER (SCHRÖTER und KiRCHNER 1902) benämnda 

 Magnocaricctiitii . ^ 



Denna är inom området mycket sällsynt och förekommer så gott som 

 uteslutande omkring mindre igenväxande sjöar eller vid bäckar och ränn- 

 ilar, som gä genom myrmarkerna. Större arealer täckas aldrig av densamma. 



De Magnocariccta, som jag varit i tillfälle att undersök-a, ha i all- 

 mänhet varit mycket artfattiga, beroende på vattnets ringa näringshalt. 

 Utom dominerande Carcx rostrata påträffas sådana vä.Kter som Eqiiisetum 

 fluviatilc, Mcnyantlies trifoliata, Carcx aqiiatilis. Pliragviitcs coiiivmnis och 

 Poteiiiilla paliistris. Bestånden äro tätt slutna (huvudartens frekvens 5); 

 Ca >rx-3irterna äro högvä.Kta {C ros/ra/a ända till 8 dm. eller mera) och 

 vanligen fertila. Härigenom är Magnocaricetiiin alltid väl skilt från t. ex. 

 det Carcx rostrata-nV^a. dykärret. 



' Av nordiska växtgeografer efter Hult (iSSi, s. 49) benämnt Gram/iauhetinii. 



