BEGREPP OCH INDELNINGSPRINCIPER 



stämmande bestånd (jfr SAMUELSSON 1916). Ju flera bestånd' som stude- 

 rats, desto noggrannare blir kännedomen om associationen. En associa- 

 tion kan ej nybcskrivas pä endast ett bestånd, lika litet som en art i kri- 

 tiskt släkte på ett individ. 



Varje association motsvaras teoretiskt av en bestämd ståndortstyp. 

 Parallellt med en förändring av ståndorten går i stort sett en sådan nv 

 vegetationen. Det är naturjigen önskvärt, att man vid associationsbeskriv- 

 ningen även söker karaktärisera motsvarande ståndortstyp^, så långt detta 

 för närvarande är möjligt. Detta senare kräver dock ett mycket ingående 

 studium och får ej föregripa utan endast komplettera den förra. 



Begränsningen av associationerna är självfallet hos skilda för- 

 fattare ej densamma. Några låta begreppet association vara mycket vitt- 

 omfattande, andra åter låta det få en snäv begränsning. Till de förra 

 Icunna räknas åtskilliga schweizare (t. ex. Furrer), vidare Gradmann o. a., 

 till de senare t. ex. Cajander (1913), Fries (1913), du Rietz (1917). 

 Under det t. ex. FuRRER (1914, s. 23) och Gradmann (1909, s. 92) räkna 

 mossarna (»Hochmoore») såsom en enda association (formation, GR-\D- 

 MANN), sä finner man hos Caj ÄNDER (191 3) av dessa ett 50-tal. 



Enligt min uppfattning är det föga praktiskt att uppställa alltför 

 många associationer. Härigenom kan lätt överskådligheten gå förlorad. 

 Det är i så fall bättre att, om sä skulle behövas, ytterligare uppdela associa- 

 tionerna själva. Den motsatta ytterligheten är dock ej att föredraga. Här- 

 igenom sammanföras bestånd, som ha alltför stor floristisk olikhet, och 

 med avseende på ståndorterna föiutsättas likheter, som i själfva verket 

 kanske ej finnas. Denna metod blir på sä sätt snarare deduktiv än induk- 



' Bestånden lia vid niiii.i undcrsökniiig.Tr an;il\-serats efter den i Sverige allmänt efter 

 Hult (1881) använda, av Si:u\ander och Samuelsson! (Kvlin och Samuelsson 1916, s. 

 271) sedermera närmare preciserade metoden. Frekvensgraderna äro härvid: 5 ■= vmnig 

 1. täckande; 4 = riklig; ; = strödd; 2 = tunnsådd 1. spridd; i = enstaka. Med avseende 

 på skiktindelningen talar jag vanligen endast om fyra .'kikt i .stället för sju, nämligen 

 träd- (skogs-), busk- (snår-), lalt- och bottenskikt, detta i likhet med t. ex. Warming och 

 Graebner (1914 — 1916, s. 529) och Samuelsson (1917, s. 30). I beståndsanalyserna ha ar- 

 terna för överskådhghetens skull ordnats i grupper efter livsformerna. Härvid har använts 

 Norrlins-Hults metod (Hult 1881, s. 19) med en del modifikationer, närmast i överens- 

 stämmelse med Cajander, Hesselman, Sylvén o. a. Begreppet ris användes i Cajanders 

 mera vidsträckta bemärkelse. 



- Mycket viktiga ståndortsfaktorer, då det gäller myrarna, äro vatten- och närings- 

 tillförsel. Dock måste ihågkommas, att flera andra, ännu mer eller mindre okända fakto- 

 rer säkerhgen spela in, varför generella slutsatser ej för närvarande kunna göras. Med 

 avseende på fuktighetsförhållandeii har (efter uppskattning) använts Norrlins (Wainio 1878, 

 s. 13) lo-gradiga skala (jlr även Warming und Graebner 1914 — 191 6, s. 80), varvid endast 

 graderna 5 — 10 kommit till användning. 



