-VI INLEDNING 



Berggrunden är vanligen täckt av lösa jordlager, bland vilka morän- 

 bildningarna intaga främsta rummet. Ofta saknas ytmorän, varför hart 

 packad bottenmorän ligger i dagen. Ej sällan äro långsträckta, i isens rö- 

 relseriktning utdragna moränryggar, s. k. drumlins, utbildade. Isynnerhet 

 i södra Västerbottens kustområde sätta dessa sin prägel på det flacka 

 landskapet. Här och var förekomma rullstensåsar, vanligen förlöpande i älv- 

 dalarna. Understundom utbreda de sig till större eller mindre platåer, be- 

 stående av grov sand eller grus. Dessa platåer äro vackrast utbildade 

 strax under marina gränsen såsom finiglaciala deltabildningar, så t. ex. i 

 Ångermanland omkring Aspsele (»Aspselefältet»), Locksta (»Lockstafältet»), 

 Seltjärn vid Kubbeån och Västanbäck vid Bergsjöän (Sandler 1917). 



Under marina gränsen^ äro bergshöjderna ofta renspolade frän niorim- 

 täcket, som nedsköljts till lägre liggande partier; dalbottnar och lågniarker 

 äro här täckta av mo och lera (LINDSTRÖM 18SS; HuGBOM 1906, s. 145 ff.). 



Områdets topografi är ganska växlande. I stort sett kan man tala 

 om en starkt sönderskuren högplatå (HöGBOM 1906, s. 90), där bergshöj- 

 derna än ligga mycket nära varandra, än äro mera isolerade. I Ånger- 

 manland sträcker sig denna högplatå ända ned till kusten eller dess ome- 

 delbara närhet, i Västerbotten skiljes densamma från havet genoni en täm- 

 ligen bred, mera småkuperad lågslätt. 



Större delen ligger ovanför marina gränsen, och detta område, belä- 

 get inom »moränlidernas och de stora myrarnas region» (HöGBOM 1906, 

 s. 398), har också blivit mest noggrant undersökt. Höjden ö. h. torde i 

 medeltal här kunna sättas till 3 — 400 m. Enstaka berg höja sig bortåt 

 600 m. ö. h. Sä har Solberget i Anundsjö socken pä topografiska kartan 

 siffran 592,8. 



Den kuperade terrängen tillåter en riklig utbildning av myrar. Huru 

 stor del dessa upptaga av hela områdets areal, kan dock ej med bestämd- 

 het sägas. I Anundsjö socken beräknas de utgöra 18,30% av totalarealen 

 (Katalog Skogsutställningen 1916, s. 17). Emellertid torde denna siftra, vad 

 området i övrigt beträffar (isynnerhet dess norra delar), vara för låg. HÖG- 

 BOM (1906, s. 171) anser, att man för hela Norrland utom fjälltrakterna 

 utan risk för överdrift kan sätta myrmarkerna till 30",, av landarealen. 

 Det synes mig sannolikt, att denna senare siflVa, vad Lappland angår, 

 kommer verkliga förhållandet ganska nära. 



Myrarnas storlek är växlande, beroende på topografin. Från endast 



' Inom området belägen i norr pii 232 ni. ö. h. (Lycksele, Hogbo.m 1906, .s. 202), 

 söder på 2cS4 m. ö. h. (Slailuberget, HöonoM 1906, s. 202). 



