40 ANDRA KAPITLET 



i dessa fall äro mindre resistenta än dykärrtorvens konstituenter. Sönder- 

 delningen i flarkdyn blir vanligen dock ej sä fullständig, att ej Sp/iag- 

 7iuinh\a.den kunna mikroskopiskt identifieras. — I Pl. i: i — 2 avbildas två 

 sekundära flarkar, uppkomna ur resp. Cuspidatimi- och Pcipillosiiin-mosst. 



De sekundära flarkarnas vegetation är ej skild från de primära. Det 

 är endast en mikroskopisk undersökning av flarkdyn, som kan avgöra, om 

 det ena eller andra slaget föreligger. Dock torde kunna sägas, att i all- 

 mänhet de flarkar, där Scheuchzeria är dominerande, ha utvecklats från 

 CuspidaiiDii-mosse (jfr tab. 7: 5, 7, 8). Schciichzeria-rWi^. dykärr, som 

 skulle ge upphov till motsvarande primärflarkar, äro nämligen, såsom förut 

 framhållits (jfr s. 31), sällsynta. Emellertid finnas även sädana primära 

 Schc!ic/izeria-(\.3.r\ia.r; en sådan är t. ex. den i tab. 7: 6 meddelade. 



Flarkar äro mycket vanliga inom hela området. De upptaga vanligen 

 relativt små sammanhängande ytor, från i m''' eller mindre till några ars 

 storlek, begränsade av strängar, beklädda av PapiZ/osnm-mosse, Fuscum- 

 mosse, Mo/inM-ång o. s. v. De utgöra en viktig beståndsdel i de ofta före- 

 kommande kombinerade myrtyperna &3.r\<.-Pap///osicin-mosse, h6\]e-Fusaiin- 

 mosse, revel flark-myr etc. (jfr nedan). Ar myrens yta horisontell, ha de 

 en oregelbunden form; är den mer eller mindre sluttande, äro de lång- 

 sträckta och ställda vinkelrätt mot lutningsriktningen (jfr nedan). 



De bredvidliggande tuvorna och revlarna äro ofta skarpt begränsade 

 mot flarkarna och ha vanligen branta, eroderade kanter. 



En fullt rationell indelning av flarkarna är svår att genomföra. Från 

 praktisk-pedologisk synpunkt vore möjligen en sådan på genetisk grund- 

 val (jfr s. 46) berättigad; från sjaiekologisk synpunkt måste dock denna 

 indelningsgrund förkastas. 



Såsom påpekat kan flarken, då den är typiskt utbildad, betraktas som 

 en aigassociation. En uppdelning, om denna över huvud taget skall ske, 

 borde därför taga hänsyn till algerna, alltså Diatomaceer, C}anophyceer 

 och Desmidiaceer. Kännedomen om dessas uppträdande i flarkarna är 

 emellertid ännu allt för ofullständig för att generella slutsatser skola kunna 

 dragas. 



Tills vidare uppdelar jag flarkarna i följande facies: 



1. Carcx fos/rata-facies, 



2. EriopIwy2ivi polystackion-iacKs, 



3. Carcx //wosa-facies, 



4. Sckeuckzeria-iac\es, 



5. Dyflark. 



