40 ANDRA KAPITLET 



Zuwachsen auch denselbeii Verlaiif wie bei diesen hat, unterscheiden sich 

 von den durch wirkliche Regeneration entstandenen Gewässern in topo- 

 graphischer Hinsicht vor allem dadurch, dass iiire Pfianzenformationen pa- 

 rallel mit den Höhenkurven orientierte Giirtel mit nacli unten zunehmender 

 Hydrophilität bilden». 



Dessa v. PosTS »flarkar» äro alltså långsträckta böljor på sluttande 

 högmosspartier, varför de bli orienterade vinkelrätt mot myrens lutnings- 

 riktning. Häri skulle de likna de norrländsica flarkarna. Utan avseende 

 lämnas, huruvida Sphag)tuin\.'a.c\ie förefinnes eller ej. Nu händer det emeller- 

 tid ingalunda alltid, att de norrländska flarkarna, såsom nämnt, äro oriente- 

 rade parallellt i en viss riktning. Ar myrens yta ej sluttande, ha de oregel- 

 bunden form utan bestämd orientering. Myrens lutning är alltså ej, så- 

 som V. Post synes antaga, en nödvändig betingelse för deras uppkomst. 

 Det vore lika berättigat att kalla alla höljor på Skagershultsmossen 

 »flarkar», även dem som finnas på de horisontella ytorna. 



I norra Finland äro flarkar enligt Caj.\nder (1913) mycket vanliga. 

 De gå här i folkspråket under namn av »rimpi» och utgöra en väsentlig 

 beståndsdel i de av Caj.i^NDER beskrivna »Aapamoore», vilka till stor del 

 motsvara de senare beskrivna kombinationerna revel-flark-myr, flark-Z^ö- 

 pillostiiii-mossG etc. 



Som redan förut är antytt, räknar Cajander flarkarna (»Torfschlamm- 

 Moorei») till »VVeissmoore». Om man anlägger genetiska synpunkter, Ivan 

 detta delvis vara berättigat, enär en del flarkar (de sekundära), såsom 

 nämnt, ha utvecklats genoiji destruktion från mossar. Man skulle i sä fall 

 tala om mossflarkar och kärrflarkar. Detta stöter emellertid på prak- 

 tiska svårigheter, då båda floristiskt oftast äro mycket lika. Såväl floris- 

 tiskt som ekologiskt äro otvivelaktigt alla flarkar närmast besläktade med 

 dykärret. 



Av Cajander (1913, s. 123) beskrivna »Ouellen-Schlammtorf- 

 moore», d. v. s. flarkar, i vilka källor mynna ut, har jag ej iakttagit. 



Utom Skandinavien finnas på högmossarna i mellersta Europa (Weber 

 1902; Paul 1910, s. 164) flarkartade bildningar, analoga med dem i södra 

 och mellersta Sverige. 



Enligt Paul (1910, s. 159) uppträda i Bayern i >-,Molmietui)i>^ ofta 

 »lokale Vernässungen mit Schlammbildungen», till vilka orsaken ej är klar. 

 Dessa sänkor upptagas av »Formation des Rliynchosporctu»iST. Otvivel- 

 aktigt ha vi här en motsvarighet till de norrländska flarkarna. Likheten 

 mellan den senare (jfr nedan) beskrivna kombinationen revel flark myr, där 



