82 ANDRA KAPITLET 



su/n och A. rcvolvcns), i den senare (tab. 18: i — 2) Papillosinii-mosstns 

 Sphagna, främst S. papillosum och 6". coiiipactuni. I den eutrafenta är 

 dessutom understundom örtrikedomen, som antytts, något större än i den 

 oligotrafenta. 



Huruvida den stora järnhalten (se nedan) i den växttäcket under- 

 lagrande torvmyllan i ett eller annat avseende påverkar vegetationen, kan 

 ej avgöras. 



Moliniazngexx förekommer över hela området, ehuru aldrig större 

 sammanhängande ytor täckas av densamma. Den bekläder oftast revlar 

 i revel-dykärr, revel-flark myrar o. s. v. 



Den synes i övrigt finnas utbredd över hela Norrland, att döma av 

 ToLFS beskrivningar från skilda landskap, vanligen i revelmyrar. ToLF 

 (1901, s. 146) skriver t. ex. om »blåsenemyren» : »En viss oart vidlåder 

 emellertid gärna blåsenemyren och sänker ej obetydligt dess odlingsvärde: 

 gräsbeståndet utbreder sig icke jämnt öfver hela ytan, utan förekommer 

 ofcast ä strödda fläckar eller i band och strängar ('revlar') af olika storlek, 

 bredd och förgrening». 



Den räknas av de flesta författare såsom en ren kärrassociation, så 

 t. ex. av TOLF (1903 a; 1903 b, »blåsenekärr») och LUNDBERG (1914, s. 34, 

 »gräskärr»). NiLSSON (1897, s. 12) talar om liloliii/akéixr och Molinia- 

 mossar, i vilka ingå »som underordnade beståndsdelar vanligen ett gan- 

 ska betydligt antal såväl gräs som örter». Tyvärr får man ej någon klar- 

 het i skillnaden mellan dessa båda kategorier. Troligen avser emellertid 

 Nilsson med yiMo/ima-kärr» de J/(V/«/V?-beständ, som ha Sp/iag)nun-X.ä.cke 

 svagt utbildat (min Molima-'diV\g), och med i> Molinia-mosses dem, som ha 

 täckande Spliagniim i bottenskiktet (mina Scirpus cacspitosus-Molinia- 

 SphagiiuiiiAvAn och Molinia-Fapillosuin-xnossT^Lv). 



Enligt min uppfattning bör ifrågavarande association räknas såsom 

 en verklig ängsassociation.* Att den bekläder myrmark utgör intet 

 hinder härför. Likaväl som man talar om skog på myrmark, bör man 

 kunna tala om ängar på samma substrat. Jl/o/m/a-ängen är endast ovä- 

 sentligt skild frän gräsrika ängar på fastmark. Också synes understundom 

 Mo/tma-äng kunna förekomma på fastmark (S.-^MUELSSON 1917, s. 196). 



Moltma-ängen är ej heller torvbildande utan snarare myllbildande. 

 Detta framhålles redan av ToLF (1901, s. 146), som säger om Ålolinia i 

 »blåsenemyren»: »I egentlig mening är väl detta gräs ingen torfbildare, men 



' Jag tager härvid begreppet ang i deii inskränkta bemärkelse, som sedan Nilsson 

 (1902) är den vanliga i vårt land. 



