SPKCIELL ASSOCIATIONSBESKRIVNING . 105 



inyrtyp; understundom otnbildas relativt stora områden till flark, där tuvor 

 av Scirfius cacspitosus och Eriophonnn vaguiatiun kvarstå som relikter 

 (tuviga flarkar). 



Fältskiktens huviidarter äro vanligast Sciypus cacspitosus eller Eiio- 

 pJwnim vaginatum; någon gång äro båda arterna tillsammans ungefär lika 

 framträdande. Understundom kunna dock Carices (C. rostrata. C. la- 

 siocaipa] vara dominerande, mera sällan Eriophoritjn alpinum o. a. På 

 samma myr kuiuia de största variationer med avseende på fältskiktens 

 dominerande element förefinnas, utan att ständortsförhållandena (fuktighet 

 o. d.) synas i nämnvärd grad olika. 



Bland gräsen finner man i övrigt huvudmassan av starrmossens 

 element. Till konstanterna kan dock endast räknas Carex paucijiora. Av 

 övriga G?;r.i--arter träfTas vanligast C. ckoidoiiliisa, C. liniosa, C. ma- 

 gellanica; dessutom Eiiopliorum polystacliion, Scheuclizcria palustris (i 

 undantagsfall dominerande), Molinia coerulca, mera sällan Eqnisetnin flu- 

 viatilc, Jiincus stygius o. a. 



Av örter finnas vanligen endast Dioscra aiiglica, D. yotnndifolia och 

 MenyantJws trifoliata; dessutom understundom Rnbus chainaeinonis och 

 i sällsynta fall Tricntalis eitropaca, vilken senare dock ej tillhör den egent- 

 liga Papillosiiiii-mossen. 



Bland risen saknas sällan Andrcuiicda polifolia och ]'acci)unui Oxy- 

 coccus (Iconstanter); vanligen finnes också Betula iiaita, ehuru i tämligen 

 lågväxta, tynande individ (vanl. 0,5 — 2 dm. hög). 



Den ektotrofa barrträdsmykorrhizans svampar saknas. 



En av snötryck böjd, lavbehängd och döende gran, en svartnande 

 marbuske av tall eller en fåbladig, tynande björk förtager ej det intryck 

 av enslighet, som man får, dä man vandrar över m\rar av denna typ. 

 Den smutsigt bruna mossmattan synes också ha påtvingat de högre väx- 

 terna denna sin dystra färg. Endast tuvdunets vita bollar kunna i hög- 

 sommartid giva en gladare ton åt landskapet. 



Fuktighetsgraden i Papiäostim-mossen står föga efter den i Ciispida- 

 ///w-mossen och kan normalt sättas till 8. Ej ens efter långvarig sommar- 

 torka finner man den riktigt torr; efter häftigt regn står vattnet ofta delvis 

 över dess yta. 



Näringshalten i vattnet är säkerligen ytterst obetydlig. Dock har jag 

 ej gjort någon undersökning i detta a\'seende. 



Papillosinii-moss^n torde vara den vanligaste av områdets myrassociatio- 

 ner. De större dalmyrarna (HöGBOM 1906, s. 174) äro ofta upptagna av den- 



