Il6- ANDRA KAPITLET 



trädande (jfr tab. 25: i — 2), och det kan t. o. m. understundom vara 

 en smaksak, huruvida ett bestånd skall hänföras till den ena eller andra 

 associationen. 



Det bör framhållas, att Sc/r/i/s cae-s/>itosiis sällan påträffas i den egent- 

 liga Vaginatum-mossen. Det synes vara vissa ekologiska faktorer, som 

 hälla den borta. Vilka dessa äro är ovisst. 



Av örter förekommer konstant i l'ngi)iatinn-moss,&n endast Rtibus 

 chaniaeinorns: dessutom dock understundom Melainpyruvi prate7ise, Orchis 

 viaatlata (sällan) o. a. Som relikt från starrmossens stadium kan finnas 

 Menyantlies irifoliata. 



Risen spela något större roll än i förut behandlade mossassociatio- 

 ner. Till konstanterna höra, förutom Andromcda poUfolia och Vacdnuiiu 

 Oxycoccns, även Betula nana och Vaccinhwi uliginosinn : mera sällan finnas 

 Callima vnlgaris och Evipetiniii nigntin. Risen äro alltid lågväxta; Be- 

 tula natia blir t. ex. vanligen ej högre än 2 dm. 



Tall, gran och björk förekomma i enstaka, tämligen lågväxta individ ; 

 de spela dock sällan någon fysiognomiskt framträdande roll. 



Den ektotrofa barrträdsmykorrhizans svampar finnas. 



Fuktigheten är mindre än i Papillosmn-mossen och torde kunna 

 sättas i medeltal till 6. Märför sluta sig också Spliagna samman till en 

 tämligen tät matta för att förhindra för stark transpiration. 



Vagif!at//7/i-mossen lämnar en gulbrun, obetydligt humifierad torv. 



Som förut är nämnt, kan J"(7g//Mf/i///-mossen lätt förväxlas med Bno- 

 p/iorum 2' ag! /i a /um- vik Papi/Zosui// -mosse. Den viktigaste skillnaden är 

 mosstäckets sammansättning, varigenom ri7g!//af//7Ji-mossen erhåller en gul- 

 aktig färg med någon skiftning i rött, under det Pirp/7/os// m-mossen får en 

 karaktäristiskt smutsbrun färg. Vanligen är också, såsom ovan påpekats, 

 den senare starkt tuvig (jfr s. 107). 



Vagiitatuin-mozsen förekommer tämligen allmänt inom hela området, 

 ehuru oftast endast mindre myrar äi-o helt täckta av densamma. Mera 

 sällan bekläder den fullständigt större sådana, men bildar oftare kring 

 dessa, om de utgöras av dykärr, starrmossar o. s. v., ett mer 1. mindre brett 

 randbälte mot intilliggande fastmark. 



Vagwatniii-mossen synes i vårt land i övrigt ha sin huvudutbred- 

 ning i södra och mellersta Sverige, där den ofta täcker en icke oväsentlig 

 del av de stora högmossarnas yta. Den benämnes av Seknander (1894, 

 s. 95) o. a. efter HULT (1881, s. 35) y>SpIic7i;>u'/iii>i schoenolagurosuim och går 



