128 ANDRA KAPITLET 



Det har förut påpekats, att såväl trädens som risens tillväxt i Fus- 

 cum-mossen är mindre än i t. ex. vissa starr- och Vag??iatuin-moss,di.r , ehuru 

 dessa senare äro mera hygrofila. Förklaringen till detta förhållande torde 

 nog ytterst få sökas i en olika syretillgäng. HessELMAN (1910) har visat, 

 att syre saknas i mossar strax under ytan, och han säger med anledning 

 härav (1. c, s. 197): »I våra mossar är det icke vattnet i och för sig, som 

 besvärar vegetationen, utan det förhällandet, att detta vatten är syrefritt, 

 så att rötterna icke kunna andas». Det är dock rimligt antaga, att olika 

 associationer förhälla sig olika i detta avseende, att t. ex. de nämnda starr- 

 och J^<i£i?!a fum-mossarna. ha en rikligare syretillförsel än Fi/sa/m-mossen.^ 



Fusi//i/i mossen går i vårt land vanligen under namn av »rismosse» 

 (Nilsson 1897, s. 12; o. a.). Dock täcka dessa båda begrepp ingalunda 

 varandra. Till den senare räknas t. ex. även de dvärgbjörkrika starr- och 

 ]'ag2iiatia)i-mosaarna, vidare de senare omnämnda hedarna. ToLFS (1903 a; 

 1903 b) »rismossar» synas i första hand vara dessa hedar, under det hans 

 »Ijung-hvitmossar», »Ijung-tufduns-hvitmossar», »hjortron-hvitmossar» o. s. v. 

 troligen motsvara min Fuscu/zz-mosse. 



Cai.\NDERS (1913) grupp »Reisermoore» motsvarar i stort sett det 

 svenska begreppet »rismyrar». Min F/{Sci/7/i-mosse är att söka dels inom 

 denna grupp, dels även bland »VVeissmoore», nämligen -iSphagmmi fnscum- 

 Weissmoore». 



Fusaa/rmossen har i mitt undersökningsområde i stort sett ganska 

 vidsträckt utbredning. Isynnerhet i Västerbottens flacka drumlinsland- 

 skap påträffas stora myrar av denna typ, vidare finner man större sådana 

 på de finiglaciala deltaplatåerna, t. ex. kring Aspsele i Björna socken, vid 

 Kubbeån i Anundsjö socken o. s. v. De kunna i allmänhet hänföras till HöG- 

 BOMS (1906, s. 174) »slätt»- och »platåmyrar». Ofta hWdar F/zscu//i-mosse 

 dessutom ett randbälte mot skogsmarken pä myrar, dit vattentillförseln är 

 rikare, och som till största delen upptagas av dykärr, stanmosse o. s. v. 



F!/sc?i!>itnossen har i vårt land sin huvudutbredning i södra och mel- 

 lersta Sverige, där den tillsammans med Taf />/(?///w-mossen och de senare 

 omnämnda hedarna bildar så att säga grundstommen av de stora högmos- 

 sarnas vegetation. Högmossar av den urglasformigt välvda mellansvenska 

 och nordeuropeiska typen med laggpartier av kärr eller hygrofila mossas- 

 sociationer saknas i mitt undersökningsområde. 



1 Det vore särdeles intressant 11 utrönt syrctillgången i de olika myrarnas associationer. 



Takttu (1915, s. 199) håller före, att risens hämmade tillväxt på Fuscum-mosss.r: 

 »rahkarämeet») orsakas av myrmarkens snabba höjdtiUväxt, varigenom risen begravas. 

 Det är dock ej sannolikt, att torvbildningen här är kraftigare än på myrmarker, som äro 

 beklädda av t. ex. dvärgbjörksrik l'iigi>ui/um-mosse. 



