152 TREDJE KAPITLET 



ligare utvecklingen förlöper förmodligen över starrmosse • — Vaginattiin- 

 mosse. 



Utvecklingsserien beskrives från Norra Finland av Ranckex (1912, 

 s. 257). 



B. Dj^kärr — Molinia-äng. 



Som fornt påpekats, upptager iI/ö//«/«-ängen aldrig större samman- 

 hängande ytor. Den bekläder vanligtvis revlar i reveldj-kärr och revel- 

 flarkmyrar. Här har den alltid utgått frän dykärret som begynnelse- 

 stadium. I detta ha bildats små tuvor av Vdixx-Spliagiia, Ainblystegia eller 

 SpliagHiim paplllosiiiii. I de båda första fallen har det varit fråga om 

 eutrafenta dykärr, i det senare om oligotrafenta ; Sp/idginiiih och Aiiiblvstcgimn- 

 kärr eller Piip/7/osuM-mosse ha uppbyggt tuvorna. Dessa ha blivit större, 

 flera ha smält samman, och har myren varit sluttande, ha länga strängar 

 bildats (jfr nedan). Schpiis cacspitosus och Moliiiia ha inlcominit, och med 

 dessa ha följt de för Alo/iiiia-zngen karaktäristiska örterna, Tiioitalis. 

 Tofieldia palustiis. 1'iola palustris, Sclagbiella m. fl. I och med att Mo- 

 liiiia tilltagit i frekvens och yppighet, ha sä småningom Sphagna och 

 Ainblystegia blivit alltmer tillbakaträngda. 



Det finnes, såsom framgår av det nyss sagda, tre parallellt förlöpande 

 utvecklingsserier med dj-kärr som utgångspunkt och Moliiua\\.ng som slut- 

 stadium, nämligen: 



1 . D y kär r — Sp hag nu m-V ärr — Stirp 11 x ■ i\fo lin i a-Sp li a g 11 n w-k ä r r 

 — ]\Iolinia-ä.ng. 



2. Dykärr — Ainblys/fgiuin-kärr — Scirpits cat-spi/osusAinblj- 

 s/rgiinn-kÅrr — J/olin ia-äng. 



. 3. Dykärr — Papillosuw luosse — Jllolinia mosse - Jl/olinia-äng. 

 Av dessa är den sistnämnda vanligast inom området; den över Aw- 

 blfs/igiian-kärvet förlöpande är mycket sällsynt. 



Jl/ol/nia ängen kan dock knappast betraktas som ett slutstadium i 

 vanlig bemärkelse. Sannolikt kommer den att utvecklas i riktning mot 

 hed (möjligen med FnsLUin-mosse, ev. även andra niossassociationer som 

 mellanstadier), då omkringliggande dykärr eller bredvidliggniide flark över 

 hygrofila raossassociationer utvecklats till mera xorofila sådana. 



