ASSOCIATIONERNAS SUCCESSION ^ 15^5 



nämligen i sluttningar, om ock i ringa mån, kunna råka i glidning, all- 

 deles som flytjorden [)ä fjällsluttningarna. Denna om än obetydliga glid- 

 ning har en liten terrassbildning till följd. På kanterna, som äro mest 

 torra, komma starrmossar och slutligen rismossar till utbildning, på de 

 inre, mera fuktiga delarna, som ofta bestå af ett lösare material, uppstå 

 våta starrmyrar eller flarkar.» 



3) Rancken (1912) är av den uppfattningen, att flarkarna repre- 

 sentera gamla kärr\-tor, som endast hämmats i sin progressiva utveckling. 

 Han säger (I. c, s. 248): »Att refvelkärren på detta sätt uppkommit ur 

 starrkärr framgår redan däraf, att flarkarna, äfven hvad torflagrets be- 

 skaffenhet beträffar, i allo öfverensstämma med de rena starrkärren. 

 Samma starrtorf, som i flarkerna går ända upp till ytan, påträffas ock 

 omedelbart under reflarna, hvilka sålunda äro rent }'tliga bildningar.» 



Jag ansluter mig både till NlL.SSONS och Ranckens åskådningar. 

 De flesta flarkarna ha visserligen uppkommit frän dykärr, beroende 

 därpå att dykärren in i sen tid varit de dominerande av myrarnas associa- 

 tioner; dessutom ha dock sådana bildats från mossar, särskilt från Papillo- 

 SI11H-. CiispidatHiit- och /-'//.sw/wmossar. De förstnämnda kallar jag pri- 

 mära flarkar, de senare sekundära. 



Primära flarkar. 



Uppkomsten a\' primärflarkarna är redan förut (s. 39) skisserad. På 

 dykärrets yta bildas tuvor, av olika ut.seende beroende på vattnets nä- 

 ringshalt. Man kan kalla dem resp. oligo- och eutrafenta, de .senare 

 inom området naturligen sällsynta. I förra fallet börjar tuvbildningen 

 vanligen med Spliagiinui papillosuin samt Sciipus caespi/osns, Lriophorniii 

 alpinnm o. a., en Papillosurn-mosse: i miniatyr uppkommer; i det senare 

 fallet med Ainblystegia [A. badiitni o. a.), Vi^xx-Spliagna (framför allt 5. 

 plumulosum. S. Warnstorfii, S. teres) samt Sciipus cnespttosus och Moliiita 

 cocruha, ett Ainhlystcgiuiii-(Scirpus caespitosns-Ainblystegiuin-) eller Sphag- 

 nuiii-(Scirpus caespitosiis-Molinia-Sphagnuin-jVAxx bildas. Dessa tuvor, ur 

 sprungligen endast av en kvdm. storlek eller mindre, tillväxa pä dykärrets 

 bekostnad. Ar nnrens yta horisontell, erhålla de oregelbunden form, är 

 den däremot sluttande, bli de långsträckta, orienterade vinkelrätt mot lut- 

 ningsriktningen. Sådana tuviga dykärr, där tuvorna dock ännu spela relativt 

 obetydlig roll, äro mycket vanliga. Tuvorna kunna emellertid få allt större 

 betydelse; nya tuvor uppkomma och bredvidliggande sammansmälta med 



