IQ4 FÖRSTA KAPITLET 



i både kärr- och mosstorv; kali finnes i mera lättlöslig form i möss- än i 

 kärrtorv, och av fosforsyran är såväl i kärr- som i mosstorv endast en 

 mindre del omedelbart tillgänglig för växterna'. Det ämne, som i minsta 

 grad förekommer i för högre växter assimilerbar form, är kvävet. Detta 

 finnes i torven i komplicerade organiska föreningar, huvudsakligen såsom 

 proteinämnen, till stor del möjligen nukleiner; endast mycket små kvanti- 

 teter såsom amider och aminosyror, ammoniumsalter och nitrater (Valmari 

 1912; HOERING 1915, s. 231 ft".). 



Dä det är fråga om åkerbruksväxter, måste de organiska kväveför- 

 eningarna omvandlas till ammoniak eller salpetersyra för att komma väx- 

 terna till godo. I vilken form det nödvändiga kvävet är gynnsammast för 

 skogsträden under olika yttre förhållanden är dock ännu ett olöst problem. 

 Såväl pä myrmark som i de flesta av våra skogsmarker äro de försedda 

 med mykorrhiza, och sannolikt är det dennas svampar, som förmedla kväve- 

 tillförseln. Huruvida härvid i torven och råhumustäcket förekommande 

 organiska eller oorganiska föreningar utgöra den viktigaste kvävekällan 

 eller luftens kväve spelar huvudrollen, kan för närvarande ej med säkerhet 

 avgöras^. 



Torvens produktionsförmåga bestämmes även i viss mån av dess 

 humifieringsgrad. Ett bestämt torvslag är vid långt framskriden humi- 

 fiering ett lämpligare substrat för växterna än i mindre humifierat tillstånd. 

 Lantbrukarens arbete går ju också till väsentlig del ut på att omvandla 

 ytskiktet i den kultiverade myrmarken till torvm3lla. Den gynnsamma 

 förändring av torven, som är en följd av humifieringen, är dels av fysika- 

 lisk, dels av kemisk natur. Marken blir bl. a. mera lucker, så att luftcir- 

 kulationen blir större; procenthalten av kväve och askbeståndsdelar ökas 

 (LÖHNIS 1910, s. 564) o. s. v. 



Humifieringsgraden är hos skilda torvslag å intakta myrmarker ej 



'■ En del av fosforsyran förekommer dessutom i organiska föreningar, som ej äro 

 lösliga i syror (jfr Ramann 1911, s. 163; o. a.). 



- Sedan ovanstående nedskrivits, har Hesselman (1917 a; 1917 b) i ett par nyligen 

 utkomna avhandlingar utförligt diskuterat barrträdens förhållande till kvävet i skogsmarken. 

 Hesselman (1917 a, s. 418) påvisar, att barrträden äga den största produktionsförmågan pä 

 sådan mark, där nitrifikation äger rum, där alltså salpeter utgör kvävekällan, ehuru de även 

 kunna växa synnerhgen bra på icke nitrificerande mark. Enligt flESSELMANS (1917 b) upp- 

 fattning äro plantorna i särdeles hög grad gynnade av salpetertillförsel. Han säger (1. c, 

 s. 997): »I yngre stadium äro de (d. v. s. barrträden) synnerligen tacksamma för en svag 

 salpetertillförsel ur humus, på äldre stadium kunna de utvecklas synnerligen väl på en 

 mark, där kvävet är disponibelt antingen i form av ammoniak eller ock som organiska 

 föreningar.» 



