198 ANDRA KAPITLET 



kunna framalstra växtlig skog; utvecklas på en viss myrmarkstyp alltid 

 samma skogst3'p? Dessa äro de frågor av största såväl teoretiska som 

 praktiska intresse, vilka böra i den mån det är möjligt besvaras. 



I och för dessa frågors besvarande kunna tvenne skilda undersök- 

 ningsmetoder användas. Den ena utgår från den ännu ej torrlagda myr- 

 marken, vilken i olika avseenden noggrant undersökes; efter avdikningen 

 observeras densamma sedermera genom decennier, tills det nya slutstadiet 

 uppnåtts. Metoden kan kallas syntetisk. Den andra, som i motsats till 

 den förra kan benämnas analytisk, söker med slutstadiet som utgångs- 

 punkt genom botanisk analys fixera den forna myrmarkstypen. Den syn- 

 tetiska metoden har den fördelen, att med densamma ej endast den högre 

 vegetationens förändring kan studeras, utan även sådan av kemisk och 

 mikrobiologisk art, säkerligen intimt sammanhängande med den förra. Vi- 

 dare känner man härvid med säkerhet den behandling, som myrmarken 

 undergått. Den fordrar dock för undersökningens slutförande årtionden eller 

 t. o. m. sekel och kan därför endast användas av stående institutioner. 

 Jag har därför självfallet begagnat mig av den analytiska metoden. Denna 

 kräver ofta mycket arbete, enär genom stark humifiering torvens konstitu- 

 enter kunna ha blivit till svår- eller oigenkännlighet destruerade. Den leder 

 emellertid enligt min uppfattning lika säkert till målet som den syntetiska. 



Myrmarker ha undersökts, som i forna tider dikats för odlingsända- 

 mål och sedermera av en eller annan anledning övergivits, ofta utan att 

 någon skörd tagits, eller dikats för erhållande av torvströ o. d. Då dessa 

 dock ej äro särdeles vanliga inom området, har jag även undersökt sådana 

 myrmarker, som torrlagts pä naturlig väg utan människans förvållande. 

 Dessa benämnas här självdräneringar. 



Självdräneringar omnämnas då och dä i litteraturen. Redan LoRENZ 

 (1858, s. 235) säger sig i Salzburg tämligen ofta ha funnit smärre partier 

 med timmerskog på ända till 20 fot djupa mossmarker, där granen haft en 

 oklanderlig tillväxt. Vad vårt land beträflar, så ha de bl. a. påträffats i 

 Norrbotten av N1L.S.SON (1897, s. 14), i Uppland av Tolf' (1900 a, s. 18), 



' ToLFS (1900 a, s. 18 — 19) uppgift har mycket stort intresse, då han på tal om skogs- 

 växt på mossar säger: »Vanligen har denna skogsväxt framkallats genom områdets mer 

 eller mindre fullständiga torrläggning. Från denna regel kunna likväl förekomma svår- 

 förklarliga undantag, i det att större ytor, hvilka åtminstone icke på konstgjord! sätt dräne- 

 rats, bära grof skog samt ega en för vissa barrskogsformationer alldeles tvpisk markbe- 

 täckning af skogsmossor och ris. Så var bl. a. förhållandet med t. ex. AUniänningsmossen 

 i Vidbo socken af Stockholms län. Här talade intet hos skogen sjelf eller markbetäck- 

 ningen om, att jordmånen utgjordes af torf, öfver 2 m. djup. Skogen bestod af ett med 



