ANDRA KAPITLET 



Så ha av kärrmarkerna dykärr- och Sp/ia^/iHi/i-kärvma.rker observerats, 

 av mossmarkerna samtliga av de inom området vanhgast förekommande 

 typerna. Redan detta förhållande antyder, att denna av naturen orsakade 

 torrläggning ej kan betraktas som en normal företeelse i myrarnas utveck- 

 lingskedja. Den är i stället av katastrofartad natur och med sä- 

 kerhet fullt jämförbar med den av människan genom dikning 

 åstadkomna torrläggningen. 



Vad som orsakat densamma och huru den tillgått, måste i varje särskilt 

 fall undersökas. Kännedomen om vattnets (incl. grundvattnets) rörelse i 

 myrmarkerna är ännu för liten för att uttalanden n priori i detta avseende 

 skola kunna göras. Dock har jag hittills ej kunnat ägna dessa spörsmål 

 något mera ingående studium; för mig har vid ifrågavarande undersökning 

 varit huvudsaken: den torrlagda myrmarkens nu varande vegetation 

 i relation till myrmarken själv, sådan den tedde sig före torr- 

 läggningen. 



Det bör emellertid här betonas, att det även pä myrmark kan före- 

 komma skog, som ej uppkommit pä ovan antydda sätt, utan som är en 

 länk i den normala utvecklingsserien. Så t. ex. finnes, som ovan (s. 121) 

 nämnts, understundom tallskog på l'agmc7titiii-mosse (den skogbeväxta ]'a- 

 ginatmn-moss&n), vidare vanligen gles sådan på Fusaim-mossen och pä 

 den från denna utvecklade heden. Skog kan även utgöra slutleden i kär- 

 rens utveckling vid sjöars igenväxning. Så är t. ex. förhållandet i norra 

 Tyskland (Weber 1902, s. 228; 1910; o. a..), å\ix I\Iagnocai'icetum regé\hunå&t 

 efterträdes av skogssamhällen (»Bruchwälder»), sammansatta av al (t>Alnc- 

 tum*), tall och björk (itPineto-Betuletumt>) o. s. v. I huru hög grad en liknande 

 utveckling äger rum i vårt land, är hittills föga bekant.' Inom mitt un- 

 dersökningsområde förekommer den ej. Den förutsätter säkerligen en 

 mycket stor rikedom av mineralsalter i det närande vattnet (jfr Paul 

 1907 b, s. 67). 



Nu nämnda skogar få ej förväxlas med dem, som uppkommit på 

 självdränerade myrmarker. De spela givetvis heller ingen roll för bedö- 

 mandet av frågan om vegetationens utveckling efter myrmarkernas torr- 

 läggning. 



Med avseende på de undersökta äldre dikningarna och självdräne- 

 ringarna har ej endast den forna myrmarkstypen bestämts, så som den 

 ovan definierats; torvens beskaffenhet har i övrigt undersökts till ett djup 



' I södra Tyskland liksom i Schweiz förekommer ej denna utveckling (Paul 1907 b, 

 s. 66); här efterträdes Magnocaricctum av Parvocnricctinit o. s. v. 



