VEGETATION OCH SKOGSVAXT PÄ SEDAN LÄNGE TORRLAGDA MYRMARKER 201 



av omkring i m. Ehuru huvudmassan av trädens rotsystem förlöper 

 mycket ytligt, kunde nämligen tänkas, att en viss myrmark, t. ex. Fuscmn- 

 mossmarken, förhåller sig annorlunda, då /^//jc^wmosstorven bildar ett 

 djupare lager än dä den är endast 20 cm. mäktig. 



2. Skog av Myrtillus-typ jämte närbesläktade 



skogstyper. 



På samtliga undersökta myrmarkstyper, som sedan längre tid blivit 

 torrlagda av människan eller som av naturen dränerats, har i de flesta 

 fall utvecklats skog, som är karaktäriserad genom förekomsten av mer eller 

 mindre riklig Vacdniinn Myriillus. De myrmarker, som jag i detta avse- 

 ende haft tillfälle studera, äro dykärr- och ^/Z/öo^z/z/w^-kärrmarker samt 

 starr-, Cuspidatum-, Papillosuin-, Vaginatian- och /v^.fivzw mossmarker. 



Undersökt material. 



a. Dykärrmark. 



I. Dyngniyren'. 



(Hemsö socken, Sanna.) 



Denna c:a 4 hektar stora, nu nästan klassisk vordna myrmark, dikades 

 till större delen för odlingsändamål på 1850-talet. Den övergavs dock av 

 obekant anledning utan att någon skörd tagits — med undantag av ett mindre 

 parti, där enligt uppgift en eller ett par skördar skurits (jfr Cari GREN 1917 a, s. 346). 



Nuvarande vegetation (^-/s 1915): granskog av Mvrlilliis-Oxalis-iy\i 



(PI. 4). 



Träd ytiiniga; huvudsakligen Picea Abies, som bildar ett synnerligen tätt och växt- 

 ligt, c:a 50-ärigt (brösthöjd) bestånd (jfr s. 244). 



Ris tunnsådda. 

 Tunnsådd: Vaccinium Myrtiltiis ; enstaka: Linnaca horeaUs. 



Örter och gräs tunnsådda. 

 Enstaka — tunnsådda: Diyopteris Linnaeana, MajnntheDiiiin bifoliiim : enstaka: Af /ly nu />/ 

 alpestre, Diyopteris spinulosa, Oxnlis Acetosdin ('fläckvis tunnsådd), Trioitalis 

 europaeii. 



Mossor tunnsådda. 

 Enstaka: Dicraittiiii cfr. niaJKs^ HvloLOiiiiiim pnrietiniiiii, Polytrichiiiit lOiumiinc- 



Den forna myrens vegetation: dykärr. Myrmark: dykärrmark. An- 

 gående markens näringshalt se ta b. 37. 



Djup: c:a 0,1 — 0,6 m. 



' De undersökta myrmarkerna (i — ^7, s. 201 — 276), som här omnäiimas, äro ullagda 

 på vidfogade karta (Fl. 11), där de ha samma nunmier som i texten. 



