VEGETATION OCH SKOGSVÄXT PÅ SEDAN LÄNGE TORRLAGDA MYRMARKER 237 



På 60 cm. djup; Sphagniim papUlostiiH 3—4, Eriophoriim vaginatum (slidor) 3, rhizoni 

 och radiceller (Cyperaceer) 3, Equisetiim fltwiatilc (rliizoni) i, nmorf substans 5; 



på 90 cm. djup: Sphagniim papillosum 3—4, slidor av Erioplioruin vaginatum och 

 Scirpiis cacspitosiis i — 2, Equisetiim fliniiatHe i, rhizom och radiceller (C3'peni- 

 ceer) 4. 



Skogens utseende. 



Den skog, som uppkommit pä ovannämnda myrmarker, kan i stort 

 sett karaktäriseras såsom skog av Myrtil/iis-tyYi [enligt Cajanders (1909) 

 terminologi]. Dock förekomma även övergångsformer till Oxalis- och 

 Frtcaw/ww-typerna. Man kan därför med avseende på myrmarkerna 

 tala om: 



1 ) Myrtilliis- Oxalis-Vy^, 



2) Myrt/lliis-ty\), 



3) Myitillus- 1 'i!a7///i//i/-typ. 



Den rena Jl/yr//////s typen är den ojämförligt vanligaste på alla 

 myrmarker. 



Utseendet är i huvudsak detsamma som hos motsvarande skogstyp 

 pä fastmark. Dominerande är Vacdiiiiiin Myrtilliis, vanligen »riklig» — 

 »ymnig». Den är oftast kraftigt utvecklad, c;a 2 dm. hög. Ovanligt 

 yppigt är iT/)'/-//7/?«-täcket på Ciispuiatnm- och /^//.s-cv/w-mossmarken vid 

 Björna fäbodar (s. 216, 234). Sannolikt är orsaken härtill att söka i den 

 brand, som drabbat denna myrmark, varigenom tillgången på näringssalter 

 blivit större. 



I undantagsfall är blåbärsriset tillbakaträngt på grund av skogens 

 täthet, så t. ex. på dykärrmarken vid Atjärn (s. 211). 



Övriga ris förekomma i regel »enstaka» — »tunnsådda». Bland egent- 

 liga skogsris märkes främst Vacciiiinm vitis idaea; dessutom Lycopodiiun 

 annotiniim, L. clavatimi (sällan), Linnaea borcalis, Pyrola minor, P. sccnnda 

 m. fl. Ofta påträffas också ris, som egentligen äro hemmahörande i vissa 

 myrassociationer, sådana som Arulroiiicda polifolia, Bcttda naua, Leduvi 

 palustrc, Vaccinium itliginosiuii o. a. De kunna vara relikter från en före- 

 gående möss- eller kärrassociation eller nykomlingar på grund av för svag 

 torrläggning. Till den senare kategorien torde i allmänhet åtminstone de 

 •höra, som finnas i skog på dykärrmarker. 



Ört- och gräsvegetationen är mycket varierande, närmast beroende 

 på graden av torrläggning. I skog av Myrtillus-typ, sådan den förekom- 

 mer på fastmark, spela som bekant örter och gräs en särdeles underordnad 

 roll. Så är även förhållandet i motsvarande myrmarksskogar, om dräne- 



