VEGETATION OCH SKOGSVÄXT PA SEDAN LÄNGE TORRLAGDA MYRMARKER 243 



grunda mj-rmarker kunna bliva till god skogsmark.' De av mig under- 

 sökta ha dock varierande mäktighet, utan att vegetationen därav på- 

 verkats. Till och med djup av över 4 m. har uppmätts (''myr vid Fager- 

 tjälsliden \ s. 209; Storm}Ten, s. 209). Torvens mäktighet kan alltså 

 ej sägas ha någon inverkan på vegetationens utveckling 

 efter torrläggning. Också förlöper trädens rotsystem, såsom senare 

 (s. 253 ff.) skall visas, särdeles ytligt. 



Vad mossmarker beträfilar, så äro enligt en i litteraturen ofta åter- 

 kommande uppfattning endast de användbara såsom skogsmark, där moss- 

 torvan är blott 4 a 5 dm. mäktig och underlagras av mera näringsrika jord- 

 arter. Jag kan härvid hänvisa till uttalanden av t. ex. HALLDIN och 

 Welander (1904 s. 58), Barth (1912, s. 30) och LuNDBERc; (1914, s. 52)." 

 Om vi emellertid betrakta t. ex. de mossmarker, som alltid gällt såsom 

 mest näringsfattiga, nämligen 7^/«(7/w-mossmarkerna, så finna vi, att dessa 

 bära välväxande skog av MyrtilljisA.y\i, även där /^;/jf;/;« mosstor ven har 

 en större mäktighet än i meter (»myr vid Björna fäbodar», s. 234). Samma 

 förhållande gäller /^;/j,Y//w-mossniarker, som visserligen ha ett mindre mäk- 

 tigt skikt /-"//.ytv/w-mosstorv, men där på några decimeters djup finnes ett 

 mäktigt lager annan näringsfattig mosstorv (t. ex. Papillosiuii-moss\.oT\- , 

 myrarna vid Korstjärn, s. 235, och Kotjärn, s. 236). Härav måste slutas, 

 att mosstorvens mäktighet är av mindre betydelse för den bli- 

 vande skogens utseende och tillväxt. 



Dock bör framhållas, att /wa/w-mossmarker med en djup bädd 

 av Flisen m-mo&stoxv äro ytterst svåra att torrlägga. Djupa och tätt ställda 

 diken äro nödvändiga för åstadkommande av tillräcklig dränering och 

 därmed sammanhängande ökad humifiering. Grunda och glesa diken 

 åstadkomma här blott obetydlig förändring av myrvegeta- 

 tionen och påskynda endast Fiiscinn-mossens utveckling till 

 den hed, som utgör slutleden i den naturliga utvecklingscykeln 

 (s. 149). Sådana otillräckligt torrlagda mj-rmarker torde ligga till grund 

 för den enligt min mening oriktiga uppfattning, som ovan refererats (jfr 

 s. 311). 



■^ Bersch (1. c.) anser, att trädens rötter måste komma ned till mineraljord för att 

 skogsvä.xten skall bli god, och han säger på grund härav: »Waldbau aiit Moor ist daher nnr 

 nuf sehr flachgriindigen, gut entwässerten Mooren möglich, öder an den Rändern ausge- 

 dehnter Moore, die sich durch grössere Trockenheit, Flachgrundigkeit und oft aiich durch 

 einen höheren Gehalt an Mineralstoffen auszeichnen, endlich auf abgetorften Mooren». 

 Och SiERiG (1. c.) yttrar härom; »Wo grössere Waldungen vorhanden sind, wie dies zum 

 Beispiel auf der Domäne Burgsittensen der Fall ist, känn man beobachten, dass je tiefer 

 das Moor ist, desto niedriger die Bäume sind und unigekehrt». 

 '' Jfr i övrigt s. 296 — 297. 



