VEGETATION OCH SKOGSVÄXT PÅ SEDAN LÄNGE TORRLAGDA MYRMARKER 293 



En annan fråga av praktisk betydelse är: efter vilken tid kan man, 

 sedan torrläggningen blivit fullständig, vänta avverkningsbar skog? Några 

 generella uttalanden i denna sak kunna för närvarande ej göras. Flera fak- 

 torer spela härvid in. I väsentlig grad beror det på, huru länge det 

 dröjer, innan skogsträden i större utsträckning invandra och finna trevnad 

 på den nytorrlagda myrmarken. I detta avseende förhålla sig skilda myr- 

 markstyper olika, såsom i ett senare kapitel skall närmare behandlas. Här 

 skall endast i korthet beröras ett par fall, där trädens invandring för- 

 dröjes. Hessei.MAN (1907) har påpekat, hurusom plantorna av skogsträ- 

 den å nytorrlagda flarkar i hög grad lida av uppfrysning. Tillväxten 

 hämmas, de föra en tynande tillvaro eller dö så småningom bort. Efter 

 5 k 10 är är emellertid, såsom senare framliälles, i allmänhet flarkdyn över- 

 dragen med en matta av Polyirichnvi gracile, DicrancUa ccvviailata o. a. 

 I denna äro de plantor, som finnas, i stort sett vackra^, enär de av moss- 

 täcket äro skyddade mot uppfrysning. Det finnes ingen anledning antaga, 

 att dessa ej kunna up])växa till fullmogna träd. Jag har visserligen ej kunnat 

 konstatera något fall, där äldre skog står pä en torrlagd flark, och detta är 

 över huvud taget ej möjligt, enär den några få cm. mäktiga flarkdyn ej här 

 skulle kunna fastställas. Flarken förhäller sig, då det gäller äldre skog, 

 på samma sätt som den dykärrmark, Papillosinn-. Ciispidatian- eller 

 /^//jra/w-mossmark, varur den framgått.^ Emellertid gives det undan- 

 tagsvis flarkar, där på grund av stark uppfrysning de bindande mos- 

 sorna ha ytterst svårt att inkomma. Sä har jag t. ex. vid ett tillfälle 

 iakttagit dyflarkar, där trots mer än lo-årig torrläggning Polytricha eller 

 andra mossor ej invandrat, och där på grund härav fortfarande de unga 

 plantorna voro t}-nande genom uppfrysning.^ Här utgjordes flarkdyn av 

 så gott som uteslutande Diatomaceer (Diatomacé-jord, jfr s. 177 och tab. 

 9: 9), och möjligen är den härigenom orsakade fysikaliska strukturen an- 

 ledningen till en osedvanligt stark uppfrysning, som hindrar mosstäckets 

 utveckling. Det är möjligt, att flarkar av denna typ ej eller en- 

 dast med svårighet kunna ?öras skosbärande. Dock äro de sä- 



' Förulsatt att mykorrliiza finnes (jfr kap. V). 



- Såsom ovan (s. 184) framhållits, räknar jag de av flarkar betäckta mvrmarkerna 

 till någondera av de ovan nämnda, beroende på den underlagrande torvens beskaffenhet. 



■'' IdtjärnsnnTen, Hörnefors Bruk, Hörnefors socken ("/' 1916). M3Tmarkcn dikades 

 ofullständigt för c:a 50 år sedan; ifrågavarande parti torde blivit torrlagt efter komplette- 

 ring åren 1904 — 1905. \'egetationeii tuvig flark, där på tuvorna kraftig reaktion av äldre 

 träd intiäffat efter dikningen. Djup endast 0,4 — 0,5 m. Flarkdvn c:a 1,5 dm., underlagrad 

 av Sphngit!im\ixr\ox\- . Enligt uppgift är uppfrvsningen höst och vår ovanligt kraftig. 



