294 ANDRA KAPITLET 



kerligen sä sällsynta, att de från praktisk synpunkt ej spela någon av- 

 sevärd roll.' 



ToLF (1897, s. 86) talar om »sältmyrar», som ur lantbrukssyn- 

 punkt äro föga lämpliga på grund av växtskadliga ämnen, framför allt 

 svavelsyra. Han har iakttagit en sådan myr i Härjedalen, där vegetatio- 

 nen på grund härav var särdeles förkrympt (1. c, s. 85). HesselmaN 

 (1907, s. 45) har i flarkdy även konstaterat ferrosulfat och »alun», och 

 han anser dessa ämnen vara ett stort hinder för växtlighetens utveckling. 

 Enligt min uppfattning förekomma dock växtskadliga ämnen (RUSSELL 

 1914, s. 59 ff.) pä myrmarkerna ytterst sällan i sådana mängder, att de lägga 

 hinder i vägen för skogens utveckling. Jag har aldrig iakttagit någon 

 nydikad myrmark, där anledning funnits misstänka, att så skulle vara 

 fallet. Också torde dessa ämnen, om de finnas, efter fullständig torrlägg- 

 ning tämligen snart urlakas (jfr He.SSELMAN, I. c). 



I samband härmed bör nämnas, att å flera myrmarker med väl- 

 växande skog vid grävning på 4 ä 5 dm. djup konstaterats stark lukt 

 av svavelväte, utan att vegetationen härav påverkats (t. ex. å Lars-An- 

 dersmyren, s. 231). 



' Finnas tuvor, såsom fallet var på Idtjärnsniyren, torde mun på dessa ofta få ett 

 tillräckligt tätt trädbestånd; genom den från detta lämnade törnan kan sedermera flarkdyn 

 bindas och på så sätt flarken överföras till skogsmark. 



