2g6 TREDJE KAPITLET 



sannolikt ej heller »tufsäfmyrarnas» (de Scirpus caesp/fos/ts-nka. Papillosmn- 

 mossarnas enligt min terminologi) torv (1. c, s. 22).^ 



2) Kärrmarkerna kunna producera växtlig skog; med av- 

 seende på mossmarkerna (särskilt högmossarna) lämnas frågan 

 öppen, eller framhålles möjligheten av ett gynnsamt resultat ef- 

 ter avdikning. Till denna grupp kunna räknas Toi.F (1900 b, s. 332), 

 Linnér (1900) samt Fredenijekg, Linnér och Ouchtereonv (1900); 

 med någon modifikation även AF Zellén (1903, s. 29) och Gyllenkrok 

 (1904, s. 21 ff.). Den refererade uppfattningen får uttryck hos LiNNER 

 (1900, s. 227) på följande sätt: »Somliga anse att högmossarna icke kunna 

 ersätta de å desamma nedlagda kostnaderna. De försök, som blifvit 

 gjorda med afdikning af högmossar, äro dock antingen af för ung dato 

 för att man däraf skall våga draga några bestämda slutsatser eller, där 

 dikningens ålder möjligen skulle kunna därtill berättiga, har afdikningen 

 blifvit sä ofullständigt utförd, att man af resultatet ej kan bilda sig något 

 bestämdt omdöme härom. 



3) Såväl kärr- som mossmarker bliva efter torrläggningen 

 god skogsmark. Man finner denna uppfattning endast hos Fr. Kempe 

 (1909, s. 37), som, stödd pä praktisk erfarenhet, kan om myrmarken uttala 

 (1. c): »Och denna har dock af alla våra marker den största alstringsför- 

 mågan, när den en gång blir torrlagd. Flera exempel finnas härpå, och 

 jag vågar påstå, att så godt som all nnr kan göras skogbärande.» 



Om vi betrakta våra nordiska grannländer, sä finna vi uttalanden 

 i detta ämne särskilt från Norge och Finland. Den norska uppfattningen, 

 sådan den uttalas av B.\RTII (1912) och B0HMER (1913), ansluter sig när- 

 mast till Halldin och Welander (1904). 



Enligt Barth (1. c, s. 26 ff.) kan ej den »rena Sphagnuin-myven-n 

 producera skog. Undantag göra möjligen grunda sådana (I. c, s. 30): 

 »Naar mosetorvlaget ikke er av större maegtighet end c:a 0,5 meter^, saa 



'■ Enligt Halldin och Wel.^nder (1. c.) samt Lundberg (1. c, s. 50) kunna de moss- 

 marker avdikas, som ej ha ett mäktigare mosstäcke än att rötterna kunna nedtränga till 

 mera näringsrik torv eller till mineraljord; de båda förra författarna tillåta en mäktigliet av 

 mosstäcket på endast 5 dm. (1. c, s. 58), den senare en sådan på 4 .i 5 dm. Lundberg 

 (1. c, s. 52) säger; >Om man därför ej påträffar kärr- eller annan torv av högre närings- 

 lialt eller mineralmark på mindre djup än ca 4 ;i 5 dm., kan man anse mossen av så 

 underordnat skogsodlingsvärde, att den ej förmår bära några avdikningsknstnader». 



' Varför gränsen satts vid 0,5 m. beror på, att enligt Bahths uppfattning rötterna 

 då kunna tränga ned till mineraljorden genom SplMgninn-lÄcVtl. »Finder dette ikke sted, 

 men tntrnes rötter under sin videre utvikling möter et lag av uformuldet mosetorv, op- 

 liorer veksten stråks og tr.erne lorkroblcs» (1. c, s. 50). 



