2q8 tredje kapitlet 



Vaghiaiuin-mos&3.r (motsvarande dels »lyhytkortiset nevat», »kurz- 

 halmige Weissmoore»; dels några av »isovarpuiset rämeet», »Rosmarin- 

 krautmoore») till lingonhed (1. c, s. 198, 201) eller de mera godartade 

 (med stora ris beväxta) till lingon-blåbärslied (1. c, s. 198); 



Fuscm/imossar (motsvarande dels »rahkanevat», -nSphagmun fuscum- 

 Weissmoore», dels de Spliagiuini fusciiin-nka. »isovarpuiset rämeet», »Ros- 

 marinkrautmoore», dels de flesta »ralikarämeet», »Heidemoore») till lavrik 

 ljunghed (1. c, s. 202, 198, 199). 



Som framgår härav, äro Tanttus resultat grundväsentligt avvikande 

 frän dem, till vilka jag kommit. I de flesta fall utbildas enligt 

 Tanttu myrmarkerna i Finland (»Bruchmoore» o. d. ej medräknade) 

 till lav-, ljung- eller lingonhedar, under det i mitt område van- 

 ligen uppkommer väl växande skog av My rti lliis-\.y\i. 



I mellersta Europa har man tämligen länge varit sysselsatt med 

 spörsmålet om myrmarkerna som skogsmark, utan att dock ha kommit till 

 slutgiltigt resultat. Man är ense om att kärrmarkerna (»F"lachmoore>) kunna 

 utveckla kraftig skog; om mossmarkerna (»Hochmoore») råda emellertid 

 skilda meningar. Talrika försöksfält äro utlagda på dessa senare, men 

 de äro i allmänhet för unga för att lämna några tillförlitliga upplys- 

 ningar. Lyckade resultat frän sädana meddelas emellertid av t. ex. Pfob 

 (1904) frän St. Joachimsthal (Bölimen) och av WoMACKA (1903) från Se- 

 bastiansberg (Böhmen); förutsättning är dock, att torrläggningen varit till- 

 räckligt kraftig. 



Det forna direkta avrådandet frän skogskultur å högmossar synes 

 emellertid i stort sett ha efterträtts av mera försiktiga uttalanden. Or- 

 saken härtill torde vara, att man funnit äldre, välväxande skogsbestånd, 

 som uppenbarligen vila på högmossar. Så säger exempelvis Ramann 

 (1895, s. 28), sedan han framlagt några exempel på vackra skogar å 

 högmossar i ryska Östersjöprovinserna: »Die mitgetheilten Beispiele zei- 

 gen, dass die Möglichkeit der einstigen Auftbrstung der Hochmoore doch 

 nicht so aussichtslos ist, wie es vielfach, auch vom Verfasser, angenommen 

 vvurde. .Sind auch noch die Bedingungen zu erforschen, unter denen Aussicht 

 auf Waldkultur ist, und wird die Hoffnung, ein hochwerthiges Holz zu 

 erzeugen, eine geringe sein, so ist doch die Thatsache nicht mehr abzu- 

 weisen, dass Beispiele einer thatsächlich erfolgten Bewaldung vorliegen». 

 Och Täcke (1900, s. 45) yttrar: »Viel schwieriger ist der Holzbau auf 

 Hochmoorboden bei grösserer Tiefe des Moorstandes. Alle dahin gehen- 



