FJÄRDE KAPITLET. 



Vegetationens förändring på nyligen torrlagda 



myrmarker. 



Genom myrmarkernas avdikning förändras självfallet i högsta grad 

 associationernas ståndorter. Vatten bortledes, sä att tillgången härav blir 

 mindre. Syretillförseln ökas, vilket har till följd en påskyndad humifiering 

 av torven, som härigenom får andra fysikaliska och kemiska egenskaper 

 än förut; markens mikroflora förändras, understundom inkomma dagg- 

 maskar o. s. v. Att associationerna själva måste påverkas av detta, ligger 

 i öppen dag; för några växter blir den förändrade ståndorten mera gynn- 

 sam än den var förut, varför de tilltaga i frekvens och yppighet, för andra 

 åter blir den mindre fördelaktig, de avtaga eller dö helt bort. 



Förändringen är mest kännbar för de hygrofila associationer, som 

 varit täckta av vatten under större delen av vegetationsperioden, mindre 

 för de mera xerofila mossarna, t. ex. Fi/sann-mossGn. Här kan ofta en- 

 dast en särdeles kraftig dikning åstadkomma en väsentlig torrläggning på 

 grund av /^«jt7//«-mosstorvens förmåga att intensivt kvarhålla det upp- 

 sugna vattnet (jfr s. 243). Med anledning härav förändras också endast 

 långsamt Fiisciim-mossena vegetation. 



Humifieringsprocesserna synas, åtminstone vad en del mossmarker 

 beträffar, fortgå hastigast ett stycke från ytan, på några decimeters djup 

 (jfr s. 261). Underlagras ett ej alltför mäktigt mosstorvlager av dykärrtorv, 

 och ligger i detta fall kontakten ovanför det torrläggande dikets botten, 

 försiggår humifieringen snabbast omedelbart ovan denna kontaktzon. Detta 

 torde bero på att här på grund av dykärrtorvens mindre genomsläpplighet 

 vattenströmmen rinner i riktning mot diket, varigenom på ett eller annat sätt 

 sönderdelningen påskyndas (jfr s. 262; MeLIN und OdÉN 1917, s. 43). På 



