322 FJÄRDE KAPITLET 



Uim O. a. En del ris inkomma, vanligen från intilliggande tuvor och 

 revlar, sådana som Bctiila Jiana, Callima vnlgaris, l'acdnium 7iligi)iosuin 

 o. a; dessutom enstaka buslcar, främst Salix lapponuin och -S". phylicifolia. 

 Om än gräsen normalt avtaga efter dikningen, så kunna de dock 

 understundom tilltaga i frekvens (tab. 40: 2, 8); särskilt synes detta vara 

 fallet på en del dyflarkar, där man några år efter dräneringen kan finna 

 ett slutet, kraftigt utvecklat fältskikt av Eriopliontm polystacliion eller 

 Carcx rostrata. Sannolikt beror detta pä att flarkdyn trots dräneringen 

 kan ha förmåga kvarhålia så mycket vatten, som är nödvändigt för opti- 

 mal utveckling av dessa gräs. I och med flarkdyns ökade hiimifiering 

 sker dock så småningom även här en tillbakagång. 



Vid ett tillfälle har jag påträffat dyflarkar, där trots långvarig dik- 

 ning mossor inkommit endast »enstaka», nämligen på Idtjärnsmyren vid 

 Hörnefors Bruk i Hörnefors socken (tab. 39: 9—10).' Detta har säker- 

 ligen orsakats av den ovanligt starka uppfrysning, som där äger rum, möj- 

 ligen beroende på att flarkdyn består av så gott som uteslutande Diato- 

 maceer. Flarkar, som förhålla sig på detta sätt, synas dock vara säll- 

 synta, förutsatt att dräneringen varit tillräckligt kraftig. 



Tämligen snart inkommer på den nydikade flarken björk (Bctiila pu- 

 bescens), liksom även tall och gran. De äro dock oftast förkrympta 

 och tynande på grund av uppfrysning, något som He.SSELMAN (1907) på- 

 pekat. Stora massor dö helt och hållet bort. Man finner dem ligga för. 

 torkade ovanpå flarkens yta eller med endast några rotgrenar löst fastade 

 i dyn. Dock inträffar ej på alla flarkar uppfrysning. Man kan under- 

 stundom få se vackra, fleråriga plantor på rena dyflarkar, som uppenbar- 

 ligen ej lidit därav, under det på likartade flarkar strax bredvid uppfrys- 

 ningen varit särdeles kraftig. Orsaken till denna skillnad kan ej avgöras. 

 Möjligen kan graden av torrläggning spela en viss roll. 



Även i de fall, där uppfrysning ej förekommer, äro barrträdsplantorna 

 under de första åren efter torrläggningen tynande. Först efter 5 ä 10 år 

 påträffar man sådana med kraftig tillväxt. Företeelsen är densamma som 

 på dykärret; orsakerna synas också vara likartade och skola senare 

 diskuteras. 



Så snart mossor i större frekvens inkommit, inträftar ej längre upp- 

 frysning. Till och med ett glest täcke av den späda Dicranella ccrviculata 

 är tillräckligt för att hindra densamma. De plantor av tall och gran, som 



' Jfr s. 293. 



