femtp: kapitlet. 



Barrträdens mykorrhiza och densammas bety- 

 delse för trädens utveckling på torrlagda 

 myrmarker. 



Såsom i föregående kapitel omnämndes, gro barrträdens frön mycket 

 lätt på nyligen torrlagda dykärr och flarkar samt Cnspidoluiii- och Papil- 

 /os/im-mossar. Årsplantorna äro vackra, men redan andra året har den 

 friskt mörkgröna färgen förbytts till gulaktig eller rödbrun. Plantorna 

 bliva sedermera alltmer t}nande, tillväxten avstannar, de bliva mera öm- 

 tåliga för yttre skadliga inflytelser och dö ofta sä småningom bort. 



I en sedan några år torrlagd association av nyss antydda typ finner 

 man emellertid vackra plantor stående bredvid tynande, och detta endast 

 på obetydligt avstånd frän varandra; efter ett tiotal år finnas vanligen 

 uteslutande eller huvudsakligen vackra plantor. 



Då jag observerade detta, blev det tydligt för mig, att vi här på 

 ett eller annat sätt hade att göra med näringsfysiologiska orsaker. Tan- 

 ken föll närmast på den näringsupptagande delen av plantornas rotsystem, 

 nämligen mykorrhizan. Kunde det möjligen vara så, att i det ena fallet 

 denna var sämre utbildad eller kanske saknades, under det att densamma 

 i det andra fallet förekom yppigt?* Eller var det mikrobiologiska olikheter 

 i substraten, som gjorde, att bredvid varandra i samma association funnos 

 vackra och fula plantor.? 



Jag beslöt att ägna barrträdsmykorrhizan en närmare undersökning. 

 Första uppgiften blev härvid naturligen att söka klarlägga, huru denna 

 förhöll sig i skilda myrassociationer i deras naturtillstånd. 



' Redan Tolf (Haglund 191 i a, s. 279) har framkastat tanken, att bristen på ni}'- 

 korrhiza skulle vara orsaken till att barrträden endast långsamt utvecklas på en del 

 myrar. Han blev emellertid aldrig i tillfälle att närmare undersöka hithörande problem. 



