MYRORRHIZAN OCH DESS BETYDELSE FÖR BARRTRÄDEN 415 



mykorrhiza (bortsett dock från unga årsplantor, jfr s. 367). Och att ästad- 

 konima fullt naturliga kulturer torde vara omöjligt, enär humus vid sterili- 

 sering undergår väsentliga förändringar (jfr LÖHNIS 1910; WiLLY SCHATZ 

 1910). Näringssubstrat borde användas, som endast skilde sig frän dem i 

 naturliga associationer i det avseendet, att mykorrhizasvamparna voro av- 

 lägsnade. 



De slutsatser, till vilka jag anser mig ha kommit ined avseende på 

 mykorrhizans betydelse för barrträden pä myrmarker, kunna alltså ej utan 

 vidare överflyttas att gälla även för våra skogsmarker. Såsom framgår av 

 HesselmaNS (1917 a; 1917 b; 1917 c) undersökningar, förhålla sig skilda 

 skogstyper väsentligt olika i markbiologiskt hänseende. Det är ingalunda 

 uteslutet, att mykorrhizan är nödvändig i vissa skogstyper, däremot bety- 

 delselös i andra. Också betraktar SlAill. (1900, s. 607) barrträden såsom 

 fakultativt mykotrofa. 



* •■): 



Om alltså den ektotrofa mykorrhizan för barrträden å myrar är av 

 vital betydelse, så är ändock den frågan obesvarad, varuti huvuduppgiften 

 ligger. De viktigaste teorierna, som man finner härom i litteraturen, 

 torde vara dessa: 



i) Svamparna upptaga oorganiska salter [Stahi.S (1900) konkurrens- 

 teori]; 



2) Svamparna upptaga humuskvävet (Frank 1888; 1894; v. TUBEUF 

 1903 b; Petri 1915); 



3) Svamparna assimilera luftens fria kväve (MuLl.ER 1903). 



Trots många undersökningar och diskussioner måste man säga, att 

 tills vidare alla hypoteser rörande hithörande frågor sväva i luften. Vis- 

 serligen talar det förhållandet, att mykorrhiza är väl utvecklad i starkt torv- 

 bildande associationer, för att svamparna pä ett eller annat sätt förmedla 

 kvävetillförseln. I de mera xerofila mossarna (Christensen, Mentz og 



OVERGAARD I9I2, S. 65 1 ; RlTTER I912 a, S. 656; 1912 b, S. 415; ARND 



1916, s. 566) och i de rähumusbildande skogarna (Hesselman 1917 a, s. 

 393) saknas salpeter, eller sådan finnes i endast mycket obetydliga mängder; 

 de kväveföreningar, som här bjudas växterna, utgöras uteslutande eller över- 

 vägande av ammoniumsalter och mera komplicerade organiska föreningar.' 



' Förmågan ;Ut bilda ammoniak sjaies i vissa rähumusbildande skogar vara .särdeles 

 ringa. (Hf.sselm.^n 1917 a, s. 395) säger härom: »Skulle man få döma av dessa humusfor- 

 mers förmåga, att ur en peptonlösning avspalta ammoniak, så vore den många gånger 

 att anslå som så liten, att man h.ir liksom svårt att tänka sig, att skogen skulle kunna 

 täcka sitt kvävebehov enbart genom upptagande av ammoniak». 



